Traducerea și adaptarea Richard Nasta @ RoSA pentru www.rosa-team.ro
Testamentul Tinereții Bazat pe memoriile lui Vera Brittain
Ziua Amnistiției, Noiembrie 1918
4 ANI MAI DEVREME
Obișnuiam să înotăm aici când eram copii.
Sper că Vera n-a ajuns încă.
Am uitat complet de șobolani.
Șobolani?
Sunt cuiburi mari de ei.
Vom sta pe margine, așa că nu vom intra...
Nu.
Vera!
Ieși din apă! Sunt șobolani!
Vera! Vera!
Așteaptă-mă.
Victor!
- Victor. - Nu sunt șobolani aici.
Idiotule!
Și? Cum rămâne cu tine și Victor?
- Ce-i cu noi? - Fii serioasă.
- E drăguț. - Drăguț?
Toată atenția asta te face să fii arogantă.
Oprește-te.
Sunt ca un bloc de gheață.
Poftim.
Haide. Ar trebui să plecăm.
Chiar trebuie?
- Părinții ne așteaptă. - Ne așteaptă mereu.
- Mă înnebunesc. - Acordă-le o șansă, Vera, da?
Vorbesc serios.
- Voi încerca. - Ai face bine.
Haide, Vera!
Îmi pare rău, Victor. M-am așteptat să te panichezi.
Nu m-am așteptat la o săritură-n lac.
- Știai despre asta. - Știam că tata vrea să ai un pian.
- Ai complotat cu ei. - Vera, e doar un pian.
Vera, vino să-ți vezi surpriza.
Draga mea, am vrut să-ți spun, dar... nu am putut.
Dna Ellinger a vrut să fie secret și a venit până aici să te audă cântând.
Super. E o bestie, așa am auzit.
Haide, draga mea.
Arată-ne cum se cântă.
- Doamne. - Vera.
Vera, întoarce-te și cere-ți scuze.
Dacă nu-mi poți arăta respect, te rog să ai față de musafirii noștri.
Nu vreau un pian.
Știai că nu-mi trebuie și totuși mi-ai luat unul.
Nu voi fi intimidată de tine.
Îi cumpăr cel mai scump cadou din viața ei, dar nu, eu sunt intimidantul.
Tatăl tău a sperat că vei fi fericită, draga mea.
Acel pian mi-ar fi plătit un an întreg la Oxford.
Iar începem.
Tot acest timp ai spus că nu-ți permiți să merg acolo.
- Nu, nu-mi permit să cheltui banii pe... - Arthur.
Vera, n-am vorbit serios...
Vera, întoarce-te, acum!
Mi-am aruncat toată munca.
Poți s-o duci la fabrica ta de hârtie și să faci ce vrei cu ea.
Oprește-te. Sunt doar îngrijorat să nu devii o intelectuală.
Nu așa-ți găsești un soț.
Nu vreau un soț.
De câte ori trebuie să-ți spun?
Îmi pare rău că nu ai o fiică a cărui motiv în viață
sunt bărbații.
Poftim. Nu mă căsătoresc.
Niciodată.
Păi...
E stabilit atunci.
- Ted. Mă bucur să te văd. - Roland. Bine ai venit.
- Vic. - Mă bucur să te văd.
- Bună, dle Brittain. - Roland, am auzit multe despre tine.
- Pot să ajut? - M-ai speriat.
Nu, mersi.
Te rog, prefer să fiu singură.
De cărți îmi fac eu griji.
N-am văzut pe nimeni să se răzbune pe ele așa.
Wordsworth, Shelley.
Săracul Byron.
Toți acești romantici nu-s buni pentru tine, știi?
Nu-ți face griji. Au o influență mică.
Am văzut mai devreme.
Îmi pare rău c-am venit într-un moment prost.
- Văd că pentru tine, asta-i o glumă. - Nu-i.
Ba da. Deja îți pui la punct anecdota pentru prietenii tăi de la școală.
Îmi pare rău. Am fost prinsă-n moment.
Nu credeam că pianul e de tine.
Chiar nu merită faptul cum te-ai comportat cu ea, știi, nu?
Te-am rezolvat cu-n pian.
Măcar ai motiv de fericire.
Poți să-mi mulțumești pentru asta.
Haide, Ted, Ash Grove.
- Da, Ash Grove! - Ash Grove.
- Gata? - Da.
Foarte bine.
Studiezi.
Da, și?
Nimic, eu...
Am dat examenele de intrare la Oxford.
Totul ține de tehnică. Te-aș putea ajuta.
Odată ce-nveți, o să-ți fie ușor, crede-mă.
Ca un secret mason, dat de la profesor la elev.
De fapt, profesorii mei n-au fot atât de buni.
Am reușit singur.
Atunci voi reuși și eu.
Sunt doar 3 ani de studiu, tată.
Știi că femeile nu primesc nicio diplomă la Oxford?
Atunci, care-i rostul ei să mai meargă?
Asta și-a dorit mereu.
E hotărâtă.
Dar sunt 3 ani de cheltuieli în plus.
Am să împart alocația mea cu ea. Ar fi de folos.
Cum rămâne cu examenul de intrare?
Nu ai nevoie de instruire pentru asta?
A învățat singură.
Nu m-aș simții bine dacă Vera n-ar avea asemenea șansă.
Mereu a fost cea isteață.
Vera?
Foarte bine, atunci. Poți să te gândești la Oxford.
- Mulțumesc, tată. - Am spus să te gândești.
Și apoi vom vedea.
Acum du-te și cântă la pian.
Ai grijă.
Doamne, ce frumos e aici. Ești norocos.
Doar că ne întoarcem iar la școală.
Acum suntem aici, Ted. Trăiește momentul.
Încă un semestru și voi termina.
E cam intimidant, văzând cum viața trece atât de ușor.
Măcar nu te vei plictisi ca mine în Buxton.
Avem o sufragetă de partea noastră?
Da, dacă-i necesar.
Presupun că asta te uimește.
Vorbești cu persoana greșită, Vera. Roland e un suporter.
Mama mea mă admiră.
E o nuvelistă și scrie pentru ziare.
Susține întreaga familie, de fapt. Sper că nu te superi că spun asta.
Acum nu, după ce-am văzut ce față a făcut Vera.
N-am avut nicio idee.
Poate c-ai sărit la concluzii prea repede.
Cred că-i vice-versa.
Nu. Te-am cercetat foarte meticulos.
De fapt, am găsit un poem de-al tău în curte. Așa că am tras un ochi și...
Poem? N-ai spus nimic. Hai să vedem.
Dă-l înapoi.
Nu-i nimic important. E o porcărie.
Nu știu ce faceți voi, dar mi-ar prinde bine ceva de băut.
Da, hai să ne întoarcem în casă.
Nu știam c-ai ținut secret.
Am ținut secret pentru c-am fost mișcat de ce-ai scris.
A fost frumos.
Și pari o persoană imposibilă să-i pot spune asta.
Nu-s imposibilă.
Nu.
Dar dacă ți-aș spune că vreau să fiu o scriitoare?
Și vreau să-mi trăiesc traiul din asta.
Și eu vreau să scriu, în caz că-i posibil.
Dar sunt în umbra mamei mele.
E bună?
Cum a reușit?
Datorită severității.
Dacă o-ntâlnești, o vei cunoaște.
Trebuie să scrii.
Pe bune.
Nimeni nu mi-a mai spus asta.
Haide! Vei pierde trenul!
Roland! Haide, plecăm!
La naiba.
- Nu vreau să mergi. - Vom avea întreaga vară împreună.
Haideți, băieți. Nu vreți să întârziați.
- Aveți un tren de prins. - Mă întorc într-un minut.
A văzut cineva geanta aia mare și neagră?
- Pa. - Pa.
Victor, haide!
Nu-ți uita racheta.
Aș vrea să mai stai.
Ai citit poemul?
- Desigur. - Și?
E bine structurat.
Dar?
A fost cam simplu conținutul, de parcă ții ceva pentru tine.
- Nu te-am regăsit în poem. - Crede-mă, am fost în el.
- Desigur, n-am vrut să... - Roland, haide, am întârziat.
Vera! Haide, Vera!
Haide, dragă.
Să mergem.
- Pa! - Pa, mamă!
Mulțumesc.
Edward, te rog trimite-mi vești despre Roland Leighton.
Spune-i c-am fost fericită să-l întâlnesc, bine?
Cred că l-am jignit, Edward.
Știi că uneori fac greșeli stupide.
Edward mă asigură că nu te superi dacă-ți scriu direct.
Mi-ai dat o provocare, și-am făcut ce-am putut s-o realizez.
Sper să mă vezi mai mult în acest poem.
"Pe drumul lung și-ngust, am umblat împreună."
"Printre dealurile înverzite și prin iarba neagră."
"Tu ai fost moale la atingere, ca un cânepar."
"Părul tău rătăcitor având raze de soare prin el."
"Ochii tăi sclipind ca o rază de soare."
Următoarea oprire, Oxford!
Faimoasele clădiri.
Foarte frumoase. Da, ăsta-i centrul, draga mea.
Nu se compară cu ce avem în Buxton.
O înfățișare complet diferită.
Aia-i strada Broad.
E chiar la capăt.
Dar ai grijă. Sunt biciclete peste tot.
Vera, dragă, pe aici. Vine un cal, ai grijă.
Totul pare secretos, așa-i? Pe aici, draga mea.
- Ce? - Vino.
Știu că stai doar două nopți, dar aici în Oxford poate fi răcoare.
Ți-am adus haine mai multe, în caz de orice.
Mătușă, te rog.
Am promis mamei tale c-am să am grijă de tine.
Chiar își face griji.
Ți-am adus ciorapi de dormit. Altceva nu mai spun.
Îmi pare rău, te-ai pierdut?
Sunt aici pentru examen.
Portarul e acolo. Te va ghida el.
- Mulțumesc. - Sunt mătușa lui Vera, Belle.
Am să fiu prin jur.
E un examen de intrare sau un bal de măscărici?
Eseul în limba latină mă îngrozește.
Profesorul meu m-a convins că nu va fi greu. Sper că-i ușor.
Eseu?
Puteți începe.
Scuzați-mă.
- Scuzați-mă, despre lucrarea-n latină... - Ce-i cu ea?
- Nu știam că e nevoie de-un eseu. - A scris foarte clar.
Poate că n-am observat. N-am avut un profesor.
M-am pregătit de una singură.
- Se pare că ești ocupată scriind, dră... - Brittain.
- În schimb, am scris în germană. - În germană?
Poate că de unde vii tu, germana și latină sunt la fel,
dar din păcate aici nu-s.
Deja m-ați judecat.
Credeți că sunt o prostuță, o fată de la țară, dar nu sunt.
Cred că ești dornică să te afirmi.
Da.
O zi bună, dră Brittain.
Următoarea adunare va fi miercuri.
Drăguț. Uite cum stă treaba, suntem puțin...
A fost un dezastru, Edward.
Toate visele-mi sunt năruite. Nu voi părăsi Buxton niciodată.
Și Roland nu mi-a răspuns la ultima scrisoare.
Poate are dubii.
Slavă Domnului că am pe cineva căruia pot să mă destăinui.
Vom avea noroc data viitoare.
Vera, grăbește-te!
Instrucțiuni clare de la Edward, nu trebuie să întârziem la paradă.
Doamne, e doar un discurs.
Nu-s sigură că-mi stă bine.
Normal că-ți stă.
Nu.
Ce-i în scrisoare, dragă?
Haide, Vera, nu-mi poți ascunde așa ceva.
E de la Oxford.
Credeam că-i de la vreun băiat.
- Nu-i spune tatălui. - Bine.
Poftim, acum e bine. E perfect.
- Ce crezi, dragule? - Tăticule?
Ce?
Da, e perfect.
Ăsta era răspunsul corect?
Un alt an, un alt discurs.
Și acum e momentul să ne trimitem curajoșii cadeți în lume,
și ca tot timpul, le spunem, fiți curajoși, loiali, puternici...
Loiali cu voi înșiși, loiali până la moarte,
dar mai presus de toate, loiali față de țara voastră,
pregătiți mereu să serviți gloria acestui Imperiu.
Veți merge-n lume promovând școala Uppingham.
Folosiți-vă de asta să contribuiți la națiunea noastră.
Mulți dintre voi vor merge acum la Universitate.
Profesorii voștri și eu, așteptăm cu drag să excelați,
și ne așteptam să vă ridicați peste standardele normale...
- Înainte să vină aici, el... - Rezultatele mele de la Oxford.
Haide.
Nimeni nu ne va deranja aici.
Știu ce va scrie.
O deschid eu?
Ai fost acceptată.
Vino aici!
Dar spune că trebuie să mai lucrezi la limba latină.
Ai face bine să-i spui lui Roland.
Crezi?
Haide.
Mamă, tată, ea este sora lui Edward, Vera.
- Ce mai faci? - Încântată.
Nu credeam că Edward are o soră. Mă bucur să te întâlnesc, dragă.
- Asemenea. - Pari fericită.
Doar ce-am aflat. Am un loc la Somerville.
Acum a devenit o domnișoară foarte interesantă.
Nu crezi, Roland?
- Scuză-mă, trebuie să le spun părinților. - Da.
Scuzați-mă.
Vera, așteaptă.
Putem vorbi între patru ochi?
Te rog.
- Sunt bucuros c-ai intrat la Oxford. - Nu trebuie să spui asta.
Nu, știu, dar Somerville e cam...
Dacă vrei să avem o relație de prietenie, sunt de acord.
- Doar că prefer sinceritatea, atâta tot. - Nu, a fot un semestru aglomerat.
Examenele și finalul școlii e chiar epuizant, crede-mă.
Mama ta nici n-a știut că exist.
E doar pentru protecția ei.
- Am cărat mereu asta cu mine. - Și de ce nu mi-ai scris înapoi?
Am fost puțin agitat.
Nu-s bun la cuvinte.
Pentru cineva care vrea să devină scriitor...
Când vom fi la Oxford, ne vom vedea în fiecare zi.
- Am să mă concentrez pe scris. - Îți trebuie aer curat.
Și-un însoțitor.
Câine de companie. Un sclav umil.
Vera, hai să fim de acord.
Gata cu frica.
Vera!
Ce naiba se petrece aici?
Nu așa se face.
Cer permisiunea s-o văd pe Vera din nou, dnă Brittain.
Cu un însoțitor, bineînțeles.
Vom vedea.
Dle Leighton.
Mai ușor!
Scuză-mă.
Cred c-am pierdut-o.
Am fost foarte răi.
- Vom primi un raport groaznic. - Mama nu va fi surprinsă.
- Crede că are o fiică ciudată. - Nu ciudată. Doar interesantă.
N-am știut niciodată unde aparțin.
Trebuie să fie un loc?
Nu știu ce să spun despre voi doi!
Nu, chiar nu știu!
Mă dor picioarele. Cred c-ar trebui să ne oprim.
Ziarul.
Numărătoarea inversă până la război.
- Mulțumesc, doamnă. Neața, dle. - O zi bună.
Poftim, dle. Știrile importante.
Băiatul meu va fi primul care se va înscrie.
Nu cred că există un băiat în țară care nu vrea să meargă să omoare un neamț.
Cred că războiul va fi gata cât ai zice pește.
Da?
Am nevoie de ajutorul tău.
Ascult.
Am vorbit cu tata despre înscriere.
Deja?
Pentru asta ne-am antrenat. Sunt un ofițer cadet.
Tata a fost calm până acum.
A spus că și-ar pune arma la cap decât să mă lase să merg.
Totul se întâmplă atât de repede.
Sunt băieți din oraș care s-au înscris deja.
Cum va arăta dacă nu-s printre ei?
Am să vorbesc cu ei.
Cu calm.
Promit.
- Ce te face așa fericită? - Nu sunt.
Nu cred că Roland va merge.
- Nu te atașa de el. - De ce nu?
Nu, nu!
Nu, am spus nu.
Toate ziarele scriu că va fi scurt și rapid.
Știu mai multe despre război decât tine, dră,
și te pot asigura că niciodată nu-i scurt, și niciodată nu-i rapid.
Dacă noi credem asta de la început, va fi ca o profeție, nu-i așa?
Posibil să nu vadă nicio luptă.
Are doar 18 ani.
Ce va spune când toți cei din jurul lui s-au înscris și el nu?
Lasă-l să fie un bărbat.
Nu te va ierta dacă nu-l lași.
Dragă Roland, acum că participăm la acest război,
este greșit că sunt entuziasmată ca voi merge la Oxford?
Marți, voi lua trenul de 02:20 și voi merge singură.
Ne putem vedea în Leicester?
Unde-i bagajul tău?
Ocupă un loc. Am ceva să-ți spun.
Ce e?
Nu merg la Oxford, Vera.
Te-ai înscris.
Merg pe frontul din Norfolks. Mâine o să fiu acolo.
Mâine?
Cum?
Edward încă așteaptă răspunsul. Toți așteaptă.
Unchiul meu Theo este un ofițer.
A pus niște vorbe.
- Te-a forțat să te înscri? - Nu. Eu i-am cerut.
Vera, trebuie să merg.
Câte generații crezi că vor avea șansa să fie implicați în așa ceva?
Nu-i pot lăsa pe ceilalți să-mi facă datoria civică.
Voi fi în Norwich. Nici măcar nu-i o zonă activă.
N-ai vrea să particip și eu?
Vor fi luni de antrenament.
Poate că războiul va fi gata pe când termin antrenamentul.
Eu și Ted vom merge la Oxford cu tine anul viitor.
Nu-i așa că-i ciudat...
Că merg la Oxford fără tine sau Edward?
Dră Brittain. Sunt surprinsă să te văd.
- Considernd că n-am avut profesor. - Da, și cum te-ai descurcat.
E bine c-ai fost foarte originală-n scriere.
Chiar dac-ai fost originală, încă mai ai de învățat.
Oxford e tot ce-am visat.
Dac-ai fi aici să ne bucurăm împreună, Roland.
Aș vrea să-ți cer să pleci din armată, dar nu pot face asta. N-am s-o fac.
Victor a fost respins datorită vederii slabe,
dar Edward se va alătura frontului din Sherwood Foresters.
Inima-mi este zdruncinată.
Micul meu frate, maturizându-se brusc.
- Uită-te la tine. Studentă la Oxford. - Cum ești?
Foarte bine.
Măcar știu că ești pe pământ englezesc.
Răniții vor fi duși aici în această după amiază.
Toate aceste paturi pot fi puse-n sala de masă.
- Bine. - Apoi poți să-i spui lui Matron că...
Joi plec în Franța. La ora 01:30.
Te rog spune-mi că poți veni să ne vedem. Roland.
Nu putem avea studenți care umblă teleleu prin Londra.
Nu umblu teleleu.
Trebuie să lucrăm de două ori mai mult decât bărbații, dră Brittain.
Trebuie să fim de două ori mai bune.
Altfel, care-ar fi scopul nostru, luptând atâția ani
să demonstrăm că suntem demne de diplome?
Îmi iau rămas de la cineva care merge pe front.
Probabil că aveți și dvs pe cineva-n front.
Pe fratele meu.
Nu-s bună la croșetat.
Dar ăsta-i războiul pentru noi, nu-i așa?
Bărbații merg să se lupte și noi stăm în spate și croșetam.
- Te vei întoarce într-o zi? - Da.
Și vei avea un însoțitor, nu?
Da.
Mulțumesc.
- Cat timp avem? - O oră.
Mi-ai spus că nu pleci încă-n Franța.
Am cerut un transfer.
Ești nerăbdător să-nfrunți moartea, nu-i așa?
- Nu. - Ba da, ești.
- Din moment ce pleci. - Vera, te rog.
Ești bolnav. Ai gripă.
Nici nu pot să fiu nervoasă pe tine.
Nu-i așa că arată drăguț în uniformă?
Ia astea, dragule. O să-ți scadă febra.
Mulțumesc.
Nu, nu. Nu te mișca. Mă descurc.
Îmi pare rău.
N-am vrut să fiu dură.
- Te-am dezamăgit. - Nu.
Acum că-i război, nu prea simt la fel ca înainte.
Vrei zahăr, dragă?
Gripa asta face ravagii printre trupe.
Am citit despre asta în ziare.
Îi spun gripa spaniolă.
La început ai temperatură mare și apoi leșini și imediat după...
Toți la bord!
Îmi pare rău. E ocupat.
Mă întorc.
Deja?
Toți la bord! Luați-vă rămas bun și mergeți mai departe.
- Roland! - Vera!
Roland?
Vera!
- Scrie. - Da.
- Scrie. - Voi scrie.
Te iubesc.
Vera!
Victor?
Roland mi-a cerut să vin. Ți-ar prinde bine o față cunoscută.
- Mulțumesc. - Haide. Ocupă un loc.
- Cum ești? - Sunt distrusă.
Nu pot sta aici.
Nu acum.
- Trebuie să fac ceva. - Ce?
Nu știu.
Să fiu o soră medicală?
Au nevoie de voluntari.
Roland nu va muri așa tânăr.
S-a născut să se facă marcat în această lume.
- Crezi tu? - Sunt sigur.
Mulțumesc că ești aici.
- Îmi pare rău dacă ești rănit. - Nu, te rog.
- E în regulă. Nu, nu-i nevoie de... - Nu, simt că...
De fapt, am întâlnit o fată.
E minunat.
Mă bucur pentru tine. Cum o cheamă?
Molly.
E foarte ascuțită la mine.
Măcar te are aici.
E mai norocoasă decât mine.
Dră, telegramă pentru dra Lorimer, Facultatea din Somerville.
Mulțumesc, dră.
Da, îți înțeleg grija,
dar sunt sigură că acea listă ce ți-am dat-o despre roamanele în plus,
îți va prinde foarte bine.
- Mulțumesc, dră Lorimer. - Da, nicio problemă.
Cea mai nouă veste de pe front!
Mulțumesc, dră. Cele mai noi vești de pe front!
Soră medicală? Pentru ce?
Au nevoie de voluntari.
Și sunt sigură că sunt destule fete în această lume
care n-au reușit nici să aplice pentru Oxford.
Trebuie să fac ceva.
Nu pot să stau printre cărți, nu acum.
Nu deții adevărul despre cum am ajuns aici, dră Brittain.
Opinia ta e doar atât, o opinie, și-ai face bine să memorezi asta.
Îmi pare rău, n-am vrut să...
Această criză necesită oameni care pot rămâne în urmă să cugete.
Cum te gândești să renunți la așa oportunitate?
Chiar vrei să faci asta?
Da.
Știu ce viziuni v-au adus aici,
și sunt fericită că v-au adus la ușa noastră, dar acolo le veți lăsa.
Nu sunteți îngerii milei, să vă jucați cu acești oameni.
Sunteți muncitoare și veți face tot ce vă cerem,
nu contează cât de prostesc sau murdară e treaba.
- M-am făcut înțeleasă? - Da, soră.
Mâinile.
Superioritatea nu va fi tolerată,
mai ales cei ce vin din cercuri înalte.
Dacă aveți dubii, ușa e acolo. Puteți pleca acum.
Veți începe la ora 07:00 fix. Nu vă odihniți în timpul lucrului.
Cine a sterilizat instrumentele?
- Eu, soră. - Și crezi c-ai făcut o treabă bună?
Așa cred.
Așa crezi. Pe bune?
Cu astea ce-s?
- Am uitat. - Ai uitat?
Dar dacă cineva le folosea, involuntar?
- Îmi pare rău. - Viața oamenilor e pusă la risc.
Și credeam că tu trebuie să fii cea inteligentă.
Surorile medicale știu că vin de la Oxford, Roland,
și sunt pornite să mă distrugă.
Cu cât fac asta, cu atât sunt mai dornică.
E bine că mă face să nu mă gândesc la ce s-ar întâmpla cu tine.
Unul din oamenii mei a fost omorât. Primul.
I-am scos lucrurile din buzunare
și le-am pus în batistă să le pot trimite undeva, la cineva,
care va vedea mai mult decât o scrisoare,
un stilou și-o moneda.
Te rog nu-mi ascunde nimic, Roland, gândind c-o să-mi rănești sentimentele.
Nu mă voi teme niciodată să înfrunt realitatea.
Ce-mi imaginez eu, e mult mai rău.
- Ciudat că l-au trimis aici. - Se întâmplă tot mai des.
Dacă ești atât de nerăbdătoare, Brittain, curăță-l tu.
Vera.
Ce-ai spus?
Soră.
- Ai fost vreodată? - Da. Mergeam când eram copii.
Uite-o.
Arăți extenuată. Ce fac cu tine?
Sunt bine.
Vera, Geoffrey Thurlow, un prieten din batalion.
Nu mergi în Franța?
Încă nu.
Îmi pare rău. Iartă-mă.
Nu, nu. E în regulă.
- Un soldat ce vrea pace? - Sau un laș.
Prostii.
Geoffrey voia să fie un preot. Asta necesită curaj.
Salvat de război. Imaginează-ți.
- Mergem? - Unde?
Nu ți-a scris?
Roland e acasă-n permisie.
Nu, el...
a intrat pe ușă și-a dormit timp de 20 de ore.
De abia a spus un cuvânt.
Acum e acolo, lângă mare.
Dacă mă scuzați, cred că merg să-l văd.
Hai să-i lăsăm un moment singuri, da?
Roland?
Trebuie să mă întorc în 3 zile.
Doar uită-te la priveliște.
Ofițerul se întoarce.
- Vic! Mă bucur să te văd. - Roland.
Mă bucur să te văd.
- Chiar mă bucur. - Roland, Geoffrey Thurlow.
- Mă bucur să te întâlnesc. - E o plăcere.
Bună țintă.
Cel mai rău e când trebuie să mergi să repari firele.
Cremă de papuci pe față, târându-te prin noroi și pe ploaie.
Am fost într-o noapte cu-n ofițer pe nume Harrison.
Eram atât de aproape de nemți, încât puteam să-i auzim cum șușotesc.
- Ai fost speriat? - Nu te gândești la asta.
Harrison, un om bun. L-am invitat să stea la noi,
dar nu-i interesat de permisie, spune că face bărbatul mai moale.
Domnul a interzis să fiți mai moi.
Dacă aș fi pe front...
Nu cred c-aș vrea să mă întorc.
Nu știi nimic despre asta.
Să mergem să bem un ceai.
N-a fost necesar.
Atunci vorbește cu mine, cum aș putea să înțeleg altfel?
Poate că nu poți.
Acum ceva vreme ți-am trimis niște poeme. Nu știu dacă le-ai primit.
Nu prea cred.
Tu ai scris ceva?
Poeme?
Pentru Dumnezeu.
Roland?
Roland!
Îmi pare rău...
Îmi pare rău.
Roland!
Roland. Uită-te la mine.
Uită-te la mine.
Sunt aici. Asta...
Asta-i ceva real.
Simte.
Asta...
Partea asta a ta...
N-o distruge.
Cred că-i deja distrusă.
Nu.
Nu-i.
Promit.
Fratele lui Harrison s-a întors din permisie logodit.
În nici 10 minute, s-a blocat cu mașina și a fost împușcat direct în cap.
Am fost chiar lângă el când s-a întâmplat asta.
Permisia te face moale.
Nu trebuie să ne căsătorim.
Sau să ne logodim.
Poate c-ar trebui.
Nu-i ceva ce ne dorim.
Totuși, imaginează-ți.
Tu într-o rochie albă.
O zi senină, o biserică veche.
Toți pe care-i iubim prezenți acolo.
- Șampanie. - Tort.
E ceva mai bun decât tortul?
Căsătorește-te cu mine, Vera, data viitoare când vin acasă.
Bine.
Da.
- Arăți atât de chipeș. - Mulțumesc, mamă.
- Baftă. - Pa, Geoffrey.
Ai grijă.
Voi avea, nu-ți face griji. Ai grijă.
- Pa. - Ne vedem curând.
Geoffrey, dragule, ai grijă de tine.
- Voi avea. - Aproape c-am uitat.
Muzica mea. Ai grijă de ea pentru mine.
- Tată. - Fiule, baftă.
Trenul e gata de plecare! Toți la bord!
- Ai grijă. - Baftă, Edward.
Ne vei scrie, nu-i așa?
Desigur.
Vera.
Poți să mergi să-i spui tatălui tău să se grăbească?
Tăticule.
Tăticule?
Mișcă-te!
Vor veni alte 200 de paturi până la prânz. Grăbește-te!
Vești bune. Permisia de Crăciun mi-a fost acceptată.
Voi fi acasă să te iau de soață.
Și am o surpriză ce cred că-ți va plăcea.
Vei vedea când ne întâlnim.
Am fost trimis în spatele liniilor de front.
Voi sta aici până la plecare. Sunt în siguranță, Vera.
În siguranță.
Dragă.
- Cum arăt? - Ca o mireasă.
Păcat că Edward n-a putut să vină să fie cavaler de onoare.
Uite-o.
Arăți splendid.
Încă jumătate de oră.
Și ne întâlnim cu dl și dna Leighton la biserică.
Va avea un drum lung. Va fi obosit.
- Dra Vera Brittain? - Da.
Un telefon pentru dvs, dră.
Trebuie să fie el.
Sper că n-o să întârzie.
Aici, dră.
Roland?
Vera, Roland...
Roland e mort.
Roland e mort, Vera.
Asta-i de la un ofițer din compania lui.
"A murit datorită rănilor în stația Louvencourt."
- Ce căuta pe front? - Nu trebuia să stea în spatele liniilor?
Aparent a fost trimis în prima linie.
N-a scris nimic în ziare.
A reparat firele.
"A fost împușcat de-un lunetist la ora 02:00 în timp ce repara firele."
"A fost dus direct la Louvencourt."
"A murit mai târziu în acea după amiază."
"A avut o moarte nobilă și fără durere."
A durat prea mult după ce-a fost împușcat.
Ce s-a întâmplat?
Fără durere.
Nu știm cu adevărat.
A iubit această piesă.
De ce n-a fost niciun mesaj pentru noi?
Nu există alte detalii despre moartea lt Leighton.
N-avem cum să vă ajutăm.
Scuză-mă. Unde-l găsesc pe George Catlin?
- E acolo-n față. - Mulțumesc.
Scuză-mă. Sunt Vera Brittain, logodnica lui Roland Leighton.
Ofițerul nu primește vizite astăzi.
- Ți-am scris, dră Brittain. - Da, și-ți mulțumesc.
- Îmi pare rău pentru solicitare. - Chiar nu mai am ce să adaug.
Dar l-ai văzut pe Roland în acea zi?
Mulțumește-te c-a avut o moarte rapidă și fără dureri.
Toți spun asta, dar a trăit ore întregi după ce-a fost împușcat.
Îmi pare rău pentru pierderea suferită.
Înțeleg. Ți-e teamă că voi face o scenă.
Și de ce-ai fi tu mesagerul unui lucru groaznic
dând vești unei familii necunoscute? Vreau doar să știu adevărul.
Doar atât mai pot face pentru el.
Ne scuzi, soră?
A fost o rană urâtă, mai jos de abdomen.
L-au operat. Au făcut ce-au putut.
Am fost în patul de lângă el. N-a avut nicio șansă.
A spus ceva? A lăsat vreun mesaj?
Durerea a fost prea mare, dră Brittain. Să spună ceva a fost imposibil.
Înțeleg.
Are logică.
A suferit ceva?
- Au așteptat morfină. - A primit ceva?
A primit o doză pe final.
A spus...
niște cuvinte la final?
Te rog.
A spus, "Stând pe această culme timp de șase zile, m-a făcut țeapăn."
Îmi pare rău. N-are nicio noimă.
Ești foarte bun.
N-am să uit asta.
Dragă Victor, m-am întâlnit cu ofițerul lui Roland. El...
A confirmat ce ne-a spus colegul lui Roland.
A fost o moarte nobilă și fără dureri.
Te rog împacă-te cu acest gând odată ce pleci în Franța.
Echipamentul lui Roland, ni l-au trimis.
De ce ne-au trimis lucrurile lui?
Scoate-le afară!
Așteaptă!
Violetele de pe strada Plug, ți le trimit peste mări și țări.
E ciudat că-s albastre, când trebuiau să fie roșii de la sânge.
Pentru c-au crescut pe lângă morți, e ciudat că sunt albastre.
Violetele de pe strada Plug, gândește-te ce-au însemnat pentru mine.
Viață, speranță, dragoste și tu.
Și nu le-ai văzut unde-au crescut, chiar lângă corpul lui.
Ascunzând teroarea ce s-a petrecut în această zi.
Violetele de peste meleaguri, ție ți le trimit, iubita mea.
Le trimit cu gândul că vei înțelege.
Trebuie să credem, draga mea soră,
că moartea lui n-a fost în zadar,
ci că firele la care lucra, a salvat viața altor oameni.
Cât de tipic pentru Roland să fie mereu primul voluntar.
Soră Brittain!
Cineva întreabă de tine.
Cine-i acolo?
- Cine e? - Victor.
- Vera. - N-am știut.
Ce ghinion.
Pătura asta mă înnebunește. Mă mănâncă pielea de la ea.
Mă ocup acum.
Molly știe?
Vrei s-o contactez pentru tine?
Nu există nicio Molly, Vera.
N-a fost niciodată.
N-am vrut să-ți pară rău pentru mine.
Am să mă întâlnesc cu-n ofițer ce-a pierdut ochii în război.
- O să-mi spună despre Braille. - Ăsta-i Victor pe care-l știu.
- Mereu optimist. - Da.
Povești inspiraționale pentru cei blestemați.
- Dar tu? Încă scrii? - Să scriu...
Scrisul aparține trecutului.
M-am gândit și...
Vreau să am grijă de tine.
Trebuie să stăm aproape unul de altul.
Nu-i așa?
Vei avea nevoie de cineva și eu...
Roland ar vrea să facem asta.
Săraca Vera.
Mă ceri cumva în căsătorie?
Da.
Da, asta fac.
Atunci trebuie să te refuz.
Brittain, ești cerută.
Ne-a chemat acum o oră, a spus că aude un ticăit.
A fost o moarte foarte rapidă.
Îmi pare rău.
Victor...
Mă bucur c-ai fost lângă el în ultimele lui momente.
Împărtășim aceiași amintire cu ei, dragă Vera,
și asta face totul în lumea asta, și nu-i vom uita niciodată.
Și știi că te iubesc,
și-aș face tot ce mi-ai cere, dacă aș putea,
așa că sunt atât servitorul tău cât și fratele tău.
M-am hotărât.
Franța?
Dar ești pe front.
E prea periculos.
Voi fi în spatele liniilor de luptă.
Doar așa pot fi aproape de Edward. Trebuie să fiu acolo.
Ți-am strâns niște lucruri...
Cred că le poți duce cu tine-n Franța.
E ultimul borcan cu gem.
Și...
Cremă.
Ai grijă să nu-ți tai mâinile.
Și nu uita să-ți faci sprâncenele.
De ce-am fost dezamăgit că n-ai fost băiat?
- Ai grijă. Te descurci? - Da.
Ce cauți afară?
Vei îngheța.
Scuză-mă.
Trebuie să mă prezint în zona C.
Baraca 327. Ești sub comanda sorei Milroy.
Baftă.
Sunt cam 30 de bărbați într-o baracă.
Unii dintre ei sunt distruși complet.
Trebuie să treacă prima oară pe lângă stațiile de verificare,
dar e prea aglomerată.
Bun.
Sala de operații e acolo.
Avem personal foarte mic, inclusiv chirurgi.
A trebuit să-i tai mâna singură.
Am făcut o treabă remarcabilă.
Nu-i ideal, dar desigur, ăsta-i războiul.
Nu ți-am spus? Ăștia sunt huni.
Mi-e mai ușor dacă-i număr. E mult mai rapid.
Primul hun, al doilea, al treilea, al patrulea...
Ai grijă de el. Mai trăiește câteva ore.
Asta-i tot.
Mai bine te apuci de treabă.
Cum rămâne cu barăcile de englezi?
Am fost acolo mai devreme. Te poți transfera mai târziu.
Lăsați-l jos unde puteți. N-au mai rămas multe pături.
Gangrenă.
Brittain, ia niște antiseptic pentru acest hun.
Sunt aici, dragă Edward, luptând să salvez soldați nemți,
care doar la câțiva km, ți-ai riscat viața să-i omori.
Te face să-ți pui semne de-ntrebare.
Brittain, aici!
Chiar te face.
Te-am așteptat și duminică.
Voi fi aici în fiecare săptămână până când vei veni.
Nu te mișca.
Brittain. Nu mai are scăpare. Adu panoul.
Bun.
Calmează-te.
Să poată ieși sufletul.
Controlează-ți mintea. Asta-i singura cale.
Respiră adânc. Așa.
Am nevoie de ajutor.
Sunt bine. Mulțumesc.
Mă simt foarte rău să fiu din nou trimis de lângă tine, soră dragă.
Toate aceste luni fără să te văd.
Duminica trecută am trecut prin Louvencourt,
și-am putut să vizitez mormântul lui Roland.
Am stat în fața lui și m-am rugat să pot trăi să fiu demn de prietenia lui.
Dar nu i-am simțit prezența.
Poate că-i acolo unde trebuie, cu tine.
Se pare că asta-i tot.
Nemții sunt tot mai aproape.
Ușor.
Soră.
Da?
- Mi-e frig. - Am să-ți aduc o pătură.
Poftim.
Iperită.
Unul din băieți a insistat că te cunoaște.
Probabil că delirează. Am mai văzut și înainte.
Unde-i?
L-am dus în spate.
A spus că numele lui e Edward, cred.
Ce?
Edward?
Edward!
Nu!
Edward?
E în viață! Ajutor!
Du-l aici!
Haide... Ridică... Nu mâna, nu...
Așa.
Edward?
Rană infectată. Am nevoie de dezinfectant.
Așteaptă.
Edward.
Edward!
Edward, întoarce-te la mine.
Edward, sunt Vera.
Am visat cum un înger îmi pune muzică.
Am fost cu toții la lac.
Îți amintești? A fost ziua când Victor a sărit.
Da.
I-am spus că sunt șobolani.
Doamne!
Acum ești aici.
Am găsit asta în buzunarul tău.
De la Geoffrey.
N-am citit-o.
O țin cu mine.
Vreau să-i aud vocea.
Nu. Nu te mișca.
"Am mers înapoi la barăci noaptea trecută, fiind foarte obosiți."
"A fost o scenă de groază, și totuși, m-am uitat la ea,
și uitându-mă, m-a cuprins un sentiment."
"Apusul soarelui a bătut asupra gropilor pline de apă,
și au arătat ca niște bălți de aur."
"Și-am simțit o prezență acolo, mai mare decât orice."
"Un fel de pace, Edward."
"Și m-am gândit la tine, prieten drag."
"Și știam c-am să te văd din nou, fie-n lumea asta fie-n cealaltă."
Aș vrea să nu pleci.
Dar mă bucur că mergi în Italia.
Lupta nu-i așa cruntă acolo.
Când se termină totul, hai să călătorim împreună.
- În locuri exotice. - În Italia de exemplu.
Promite-mi că mergi la Oxford, Vera, fă ce-ai vrut mereu să faci.
Nu mă mai gândesc la asta.
Veniți, dle?
Fă-o.
Doar dacă vii și tu.
Vino acasă de urgență, Vera.
Maică-ta are probleme.
Problemele domestice îți fac cu ochiul.
Vera, ce ușurare.
- Mamă? - Avem probleme mari.
Bucătăreasa a plecat.
Și acum nu mai găsești nimic la magazine.
Nu există carne, unt.
Nu există ouă.
Ce vei găti pentru Edward?
Credeam că-i o urgență.
M-am gândit că-i putem face niște bezele.
Da, păi... Am fost în pat săptămâni întregi.
Și nimic nu s-a făcut prin casă.
Întreaga situație e cam groaznică.
Vera. Mă bucur să te văd.
E timpul să căutăm o bucătăreasă.
Sunt și treburi pe lângă casă, dacă nu te deranjează
și trebuie să calci foarte mult.
La 05:00 trebuie să merg. Am cursuri de dans.
Încă mai sunt dansurile?
Sunt frumoase, draga mea.
Răspund eu!
S-a terminat!
Armistițiul a fost semnat!
Dră Brittain!
- V-ați întors. - Da.
Semestrul ăsta studiezi Chaucer. Ai mult de recuperat.
Sunt Winifret Holtby.
Doar ce-am aflat că suntem parteneri în acest semestru.
Am auzit că vrei să fii scriitoare. Și eu vreau.
Putem să ne verificăm munca reciproc, dacă dorești.
Chiar trebui să studiez.
Desigur.
Vera? Doamne. Ești bine?
Poate cineva să mă ajute?
Ești în regulă.
Ți-am adus mai multe cărți.
Ai reușit să le citești pe cele de ultima dată?
Am salvat viața fratelui meu, în Franța.
Dar războiul tot la prins din urmă.
Am fost acolo în ultimele luni.
M-am oferit voluntară la stația din Abbeville.
N-am știut.
Cu toții suntem înconjurați de fantome.
Acum trebuie să învățăm cum să trăim cu ele.
Trebuie s-o iei de la început.
Să te ridici, să te îmbraci, să mănânci.
Primăvara te așteaptă.
Recent, ministrul german a îndrăznit să sugereze
că suntem responsabili pentru acest război...
și că trebuie să plătim pentru asta!
Și eu vreau să-l întreb, cine-a început războiul?
Nu pot face nimic să compenseze bărbații și femeile acestei țări,
dar nemții trebuie să plătească.
Zicala cu, ochi pentru ochi și dintre pentru dinte
e una periculoasă. Întregul ciclu poate fi repetat.
Sugerezi să-i lăsăm să ne calce-n picioare?
Uită-te la ea în ochi, dle, și spune-i să iubească nemții.
Mi-au omorât cel mai mare fiu în Somme.
Și pe al doilea fiu, Henry.
Și tu stai acolo și-i aperi.
- Dră Brittain. - Ofițerule.
George, te rog. George Catlin.
Dra are ceva de spus.
Vorbește.
Am fost o soră medicală pe front.
Foarte bine, dră.
Mai e cineva care vrea să spună c-a fost...
Nu, n-am terminat.
Eu...
Cât timp am stat acolo, am îngrijit ofițeri nemți.
Sper că nu prea bine, dră.
Cât vorbeai, mi-am adus aminte de unul din ei.
L-am ținut de mână în ultimele momente.
A plâns după femeia pe care o iubise.
A părăsit această lume cerându-i iertare.
Am pierdut un frate în acest război. Și logodnicul meu.
Nici eu nu pot să explic,
dar când am ținut mâna neamțului, am ținut și mâna lor.
Cu toții au avut aceiași durere.
Sângele lor, același sânge.
Suferința noastră este suferința miilor de femei și bărbați nemți.
Nu, nu ascultați!
Dă-te jos!
Eu...
Vorbesc celor ce-au rămas în urmă!
Mamele, surorile, femeile. am trimis bărbații la război!
M-am luptat cu tata să-l lase pe fratele meu să meargă.
Pentru c-am crezut că ăsta-i lucrul corect și că-i cel mai onorabil lucru.
Dar tot ce pot face e să stau aici și să vă întreb...
Oare așa este?
Am avut dreptate?
Pot să găsesc curajul să accept faptul că poate există o altă cale?
Poate că moartea lor n-a fost în zadar dacă stăm împreună și spune, "Gata!".
Gata cu crimele.
Gata cu războiul.
Gata cu acest ciclu al răzbunării. Gata cu tot.
Gata, ajunge.
Soarele de pe drumul lung, ce merge printre dealuri,
vița albă ce se cațără pe pervazul tău,
te așteaptă.
Lacul va aștepta curbura picioarelor tale.
Și când toate vor dispărea, vei întâlni pe altcineva.
Va fi mai bine așa.
Vor să te uite.
Vor ca eu să te uit.
Dar nu pot.
N-o voi face.
Asta-i promisiunea mea față de tine.
Față de toți.
Vera Brittain a scris Testamentul Tinereții bazându-se pe experiențele vieții sale.
Cartea a devenit un bestseller și-a fost vocea următoarei generații.
În 1925 Vera s-a căsătorit cu George Catlin și-au avut doi copii.
A devenit o scriitoare de succes, fiind lidera pacifiștilor din secolul 20.
Testamentul Tinereții, este unul din cele mai bune memorii de război scrise vreodată.
În memoria lui: Roland Leighton 1895-1915, Victor Richardson 1895-1917,
Geoffrey Thurlow 1895-1917 și Edward Brittain 1895-1918.
Traducerea și adaptarea Richard Nasta @ RoSA pentru www.rosa-team.ro