MIES JOKA KUTISTUI
Kummallinen, melkein uskomaton tarina Robert Scott Careysta
alkoi tavallisena kesäisenä päivänä.
Tunnen tarinan paremmin kuin kukaan, sillä minä olen Robert Scott Carey.
Tämä on kunnon lomanviettoa.
Minua janottaa.
Auringonpaiste tuntuu hyvältä.
- Minua janottaa. - Mielenkiintoista.
- Kylmä olut maistuisi. - Käy hakemassa.
Minäkö?
- Minä olen lomalla koko viikon. - Niin minäkin, ystäväinen.
Louise.
- Mennään naimisiin. - Menimme jo kuusi vuotta sitten.
Niinkö?
Ne tuntuvat kuudelta minuutilta.
En silti hae sitä olutta.
Minä järjestin veneen. Järjestä sinä olut.
- Veljesi järjesti veneen. - Tehdäänkö sopimus?
- Mikä? - Hae sinä olut, minä hoidan illallisen.
- Mitä sanot? - Selvä, sovittu.
Tuo kapyysista kannullinen olutta, piika.
Valitan, kapteeni. Kannut ovat lopussa. Tuon oluttölkin.
Lopussako? Miten pärjäämme Filippiineille asti?
Emme me sinne mene. Palaamme viikon lopulla kotiin.
Kapina.
- Kylmää olutta. - Jääkylmää.
- Mitä se oli, Scott? - En tiedä. Jonkinlaista usvaa.
Katso rintaasi.
Puolen vuoden kuluttua toisena tavallisena päivänä...
- Huomenta, Joe. - Huomenta, rouva.
- Päivästä näyttää tulevan kaunis. - Nähdään huomenna.
Tule, kisu, kisu. Tule tänne. Tule, Butch.
Kiltti poika. Noin.
- Scott! Oletko jo pukeissa? - Tulen ihan kohta.
Selvä.
- Lou. - Niin, kultaseni?
Otitko pesulasta varmasti oikeat housut?
Odota hetki.
- Kysyit eilen samaa. - Nämä eivät sovi vieläkään.
- Ovatko ne löysät? - Lahkeet ovat liian pitkät.
Nämä näyttävät isoilta.
Käske pesulan pitäjän lopettaa temppuilu.
Olet vain laihtunut. Näytät hyvältä, joten älä valita.
- Yksi vai kaksi munaa? - Yksi.
Yksikö vain? Sen takia housusi eivät istu.
- Lou. - Mitä?
Paitakin on liian suuri.
Se on sinun. Siinä on nimikirjaimesi.
- Mitä tuo muka... - Syö aamiainen ja unohda koko juttu.
Tunnen monia, jotka haluaisivat laihtua. Mikä on salaisuutesi?
- Ehkä se johtuu talon ruoasta. - Kiitos vain. Juo mehusi.
- Tee palvelus, Lou. - Mikä?
- Osta meille vaaka. - Hyvä on.
Edelleen 180 senttiä, herra Carey.
Olen ollut 185-senttinen 17-vuotiaasta saakka.
- Entä painoni? - Yhä 79 kiloa.
En tajua tätä. Olen laihtunut melkein viisi kiloa.
Minähän sanoin, että teette liikaa töitä.
Sanoitte hermoilevanne ja laihtuvanne kovan paineen alla.
En ole laihtunut ikinä näin paljon.
Enkä ole viime aikoina hermoillutkaan.
Ruoan määrän ei pitäisi lyhentää minua.
En usko, että olette lyhentynyt.
Pukekaa päällenne.
Sanoitte olleenne 185-senttinen 17-vuotiaasta saakka.
Niin.
Montako lääkärintarkastusta teille on sen jälkeen tehty?
Kutsunnoissa, laivastossa ja henkivakuutusta varten.
Ei siis kovin monta. On hyvin mahdollista,
että teidät mitattiin niissä väärin.
Sellaista sattuu, ja syitä voi olla useitakin.
Jos seisoitte tiukasti asennossa, olitte normaalia pidempi.
Jos teidät mitattiin aamulla, olitte silloin pidempi.
Miten niin?
Ihmiset menevät päivän mittaan hieman kasaan.
Kehon paino vaikuttaa selkärangan nikamiin, niveliin ja muuhun.
- Vai niin. Viiden sentin verranko? - Älkää turhaan huolestuko.
Vaikutatte täysin terveeltä.
Olette laihtunut ruokavalion puutteiden takia, mutta...
lhmiset eivät lyhene noin vain. Sellaista ei tapahdu.
Mitä mieltä Charlie oli mainosideastasi?
Hän piti sitä lupaavana.
- No mitä? - Kaksi kiloa.
- Lisää vai vähemmän? - Vähemmän.
Nyt riittää, poju. Sinä rupeat ottamaan vitamiineja.
Lihotan sinut jäätelöllä ja kakuilla niin,
että luulet päässeesi lasten paratiisiin.
- En usko sen auttavan. - Käydään sitten lääkärissä.
- Sinun onkin aika käydä tarkastuksessa. - Kävin jo.
- Milloin? - Viikko sitten.
Mikset kertonut siitä?
Tule tänne, Louise.
- Suutele minua. - Luuletko sen auttavan asiaa?
Sinun ei tarvinnut kurottaa. Nousit ennen varpaille.
Kun olit sukkasillasi, vai?
- Minä pienenen päivä päivältä. - Älä puhu hupsuja.
Ihmiset eivät pienene.
Olet oikeassa.
Käydään huomenna lääkärissä. Tähän on varmasti lääke.
Ei huolta, Butch. Kaikki järjestyy. Menehän nukkumaan.
Se oli viimeinen, herra Carey.
- Viikko on ollut pitkä, tri Bramson. - Kulutin kai koneenne loppuun.
Halusin täydelliset kuvat muutaman päivän välein.
Halusin verrata niitä... ennen kuin voin olla varma.
Varma? Mistä on kyse?
Rauhoittukaa, tohtori hyvä. Olen ehtinyt kuvitella jo kaikkea.
Te pienenette.
En väitä ymmärtäväni tätä, herra Carey.
Lääketiede ei tunne tällaisesta ennakkotapauksia.
Tiedän vain, että te pienenette.
Röntgenkuvat todistavat sen.
Mutta sehän on mahdotonta.
Niin olemme aina uskoneet, rouva Carey.
Lähetän teidät Kalifornian lääketieteen tutkimuslaitokselle.
Jos tähän ilmiöön on selitys,
he kyllä löytävät sen.
He tekivät perusteellisia kokeita.
Join bariumliuosta ja seisoin röntgenläpivalaisimen takana.
Sain radioaktiivista jodia.
Ja minua tutkittiin geigermittarilla.
Päähäni kiinnitettiin elektrodeja.
Vesipaastokokeita, proteiinikokeita, näöntarkastuksia, veriviljelyjä
ja lisää röntgenkuvia. Kokeita loputtomiin.
He tekivät kolmannella viikolla lopullisen kokeensa.
Se oli paperikromatografia.
Älkää vaipuko epätoivoon.
Tiedämme ainakin, mitä teille on tapahtumassa.
Typen, kalsiumin ja fosforin määrä laskee vähitellen.
- Tämä koe voi paljastaa syyn. - Toivon niin.
Nauhan pitäisi olla jo kuiva. Löytänemme fosfolipidejä,
aminohappoja, kolesterolia, kreatiinia ja proteiinia.
Ne ovat yleisimpiä nauhalla esiintyviä aineita.
Hetkinen. Tuo ei kuulu joukkoon.
Ei todellakaan. Katsokaa tätä.
Analyysimme paljastaa,
että solujenne molekyylirakenne on muuttunut.
- Tarkoitatteko syöpää? - En.
Ei, se on kuin syövän vastainen reaktio, joka kutistaa elimiä.
Tiedätte siis syyn pienenemiseeni.
Luulemme tietävämme. Pyysin teidät tänne juuri siksi.
Kertokaahan eräs asia.
Oletteko koskaan joutunut alttiiksi mikrobisuihkeille?
Etenkin suurelle määrälle hyönteismyrkkyä.
- Hyönteismyrkyllekö? - Niin.
Oletteko joutunut sellaiselle alttiiksi?
Muistatko, kun kerroin siitä kuorma-autosta?
Kyllä, pari kuukautta sitten.
Oikaisin kujan kautta kauppaan.
Kuorma-auto kääntyi kujalle. He ruiskuttivat puita.
- Senkö takia minä... - Ette. Se oli tälle vain alkua.
Hyönteismyrkylle tapahtui jotain, kun se joutui kehoonne.
Jotakin kummaa ja ennenkuulumatonta.
Maallikon kielellä sanottuna
hieman myrkyllinen hyönteismyrkky
sai aikaan tappavan, kasvuprosessin kääntävän muutoksen.
Oletteko altistunut puolen vuoden aikana radioaktiivisuudelle?
En tietenkään. En ole tekemisissä minkään sellaisen...
Odota, Scott. Sinä päivänä veneessä.
- Missä? - Charlien veneessä. Muistatko?
Muistan minä...
Se usva.
Haluatko, että minä ajan?
Ei, minä voin ajaa.
Louise...
Haluan, että alat miettiä meitä ja avioliittoamme.
Minulle voi tapahtua kauheita. Sitoumuksellasi on rajansa.
Odotahan nyt.
Minä rakastan sinua. Kai sinä sen tiedät?
Rakastat Scott Careya. Hän on tietynkokoinen ja tietynlainen mies.
- Kaikki on nyt muuttumassa. - Mikään ei ole muuttunut.
Olin tosissani vihkivalan suhteen.
Olen sinun niin kauan kuin vihkisormus on sormessasi.
Lähdetään kotiin.
Menetin juuri Bannisterin.
Tiedät, miten tärkeä asiakas se oli. Noin 40% kokonaistulosta.
Se on mennyttä, eikä minulla ole enää varaa maksaa palkkaasi.
Olet tehnyt kaiken, minkä veli voi tehdä.
En haluaisi sanoa tätä, mutta...
Tehtaalla on käynyt lehtimiehiä.
Lääkärikeskuksen työntekijä on kertonut sinusta.
Sanoin, että juttu oli pötyä, mutta eräs toimittaja jäi paikalle.
Hän oli American Press Syndicatesta.
Hän sanoi, että jos juttu on totta, he voisivat maksaa siitä.
Juttu paljastuu jossain vaiheessa.
Lehdistö herkuttelee sillä, maksoivatpa he tai eivät.
- Laita heidät maksamaan. - Ei käy, Charlie.
Mieti asiaa.
Hyvä on. Minä mietin.
Oliko minulla muka valinnanvaraa?
Meillä oli paljon velkaa, enkä minä ollut töissä.
Valinnanvaraa ei ollut. Ei minkäänlaista.
Minusta tuli siis kuuluisa.
Robert Scott Carey,
eli Mies joka kutistui, pienenee entisestään.
Kauanko ilmiö vielä jatkuu?
Haluan anoa salaista puhelinnumeroa.
Tämä on erikoistapaus.
Nimeni on Louise Carey. Mieheni...
Carey. C-A-R-E-Y.
Me tarvitsemme salaisen numeron. Se on välttämätöntä.
Puhuin teille jo eilen.
- Onko hän tullut ulos? - Minkä kokoinen hän on?
- Oletko nähnyt hänet? - Hänen on pakko käydä välillä ulkona.
Miksi TV-aseman auto on täällä?
Palaamme Magic Melodyn pariin.
Kiitos paljon.
Scott. Minä...
- Olen sulkenut puhelinlinjamme. - Mitä?
Suljin linjamme.
He yrittävät hankkia meille ensi viikolla salaisen numeron.
- Miten niin yrittävät? - He yrittävät.
Salaiset numerot ovat haluttuja.
Etkö kertonut miehestäsi, kutistuvasta Scott Careysta?
- Älä. - Käytä vaikutusvaltaasi.
- Olen tärkeä mies. Kuuluisa. - Älä sano noin.
Ulkona on toimittajia. Mikset kerro tästä heille?
Kehittele lehtiä varten uusi näkökulma.
Vai säästänkö jutun kirjaani? Teenkin niin.
Kokonainen kappale puhelimista.
Maailma saa taas uuden naurunaiheen.
Ihmiset ymmärtävät, Scott. He eivät naura sinulle.
- Eivätkö? - Eivät.
Mikseivät? Tämä on huvittavaa.
Näetkö, kuinka huvittava minä olen? Olen mieheltä näyttävä lapsi.
Naura pois, Louise. Tee samalla tavalla kuin muutkin.
Mikset katso minua? Katso minua!
Älä, Scott.
Jättäisivät meidät rauhaan.
Anteeksi, kultaseni. Olen kai sekoamassa, kun puhun tällaisia.
Älä. Minä olen kunnossa.
- Tiedän, miten sinä kärsit. - Tiedätkö?
Niin, tämä on ollut kauheaa sinullekin.
Ehkä olemme unohtaneet toivon.
Meillä on paljon toivoa.
Lääkärit sanoivat, että vastalääke saattaa löytyä pian.
Niin varmaan. Lähdetään täältä pois ennen kuin me sekoamme.
Jonnekin, mistä meitä ei löydetä.
Hyvä on, Scott. Yritän löytää sopivan paikan.
Äläkä huolehdi turhaan.
Lääkärit huolehtikoot. Olen kaksi päivää kirjan aikataulusta myöhässä.
17. lokakuuta. Pituus: 93 senttiä.
Paino: 24 kiloa.
Emme ole löytäneet uutta taloa emmekä saa täällä rauhaa.
Tutkimuslaitokselta ei ole kuulunut mitään.
Pelkäänpä, että elämäni...
Haloo. Kyllä, Carey puhelimessa.
- Louise! - Niin?
Vastalääke on löytynyt.
Voi, Scott. Ihanko totta?
Tri Silver pyytää meitä tulemaan sinne heti.
Teidän pitää ymmärtää eräs asia.
Tähän liittyy tuntemattomia tekijöitä. Tulos ei ole taattu.
Uskomme tämän tehoavan 50%:n varmuudella.
Lopun täytyy tapahtua rukouksen avulla.
Milloin tiedämme tuloksen?
Herra Carey jää viikoksi tarkkailuun.
Saanemme silloin tuloksen.
- Oletteko valmis? - Olen.
Paino: 24 kiloa.
Pituus: 93 senttiä.
Entä viime viikolla?
Paino: 24 kiloa. Pituus: 93 senttiä. Muutosta ei ole tullut.
Se on nyt ohi, Scott. Sinä paranet.
Miten kauan tämä vie? Milloin olen taas normaali?
Voitte pukea kylpytakin päällenne. Siinä kaikki, neiti Maltby.
Olemme pysäyttäneet tautinne rappeuttavan etenemisen.
Se on varmaa.
Kehonne kasvukyky on rajoittunut, kuten normaalilla aikuisella.
Kasvamisenne onkin jo toinen asia.
Sen edesauttamiseen liittyy aivan uudenlaisia pulmia.
Jäänkö tällaiseksi loppuiäkseni?
Jatkamme tutkimuksia, herra Carey.
Saamme lisää tietoja joka päivä,
kunnes löydämme ehkä vastauksen.
Kiitos, tohtori.
En ollut enää tekemisissä kenenkään muun kuin vaimoni kanssa.
Tiesin, että olin karkottamassa häntä luotani.
Tarvitsin häntä epätoivoisesti, ja se kalvoi sisintäni
ja lisäsi kaikkeen oman hirvittävän paineensa.
- Haluatko lehden, Scott? - En, kiitos vain.
Taidan lähteä nukkumaan. Tulehan nyt.
- Tuletko sinä? - Ihan kohta.
- Hyvää yötä. - Hyvää yötä, Louise.
Tunsin itseni surkeaksi ja typeräksi. Olin naurettava kääpiö.
On helppo puhua sielusta, hengestä ja olennaisesta arvosta,
mutta ei silloin, kun on 90-senttinen.
Inhosin itseäni, kotiammeja yhteistä elämäämme, joka oli kuin irvikuva.
Minun piti päästä sieltä pois.
Pakenin yöhön ensimmäistä kertaa. Ypöyksin.
Pian nyt. Tännepäin, hyvä väki. Keskilännen mahtavin esitys.
Tulkaa katsomaan outoja kummajaisia.
Nähkää lihava Dolly Dumpling. Hän painaa 380 kiloa.
Kun hän istuu, hän tärisee
kuin hyytelö kylmänä pakkasaamuna.
Nähkää Flamo-tulennielijä.
Nämä ovat hienoimpia nähtävyyksiä mitä tulette näkemään.
Muistatte nämä loppuelämänne ajan.
Nyt on pääesityksen vuoro.
Haluan esitellä teille muutamia näytekappaleitamme.
Tässä on Tiny Tina.
Tässä hän nyt on. 93 senttiä naisellista kauneutta.
Näette kummajaisia, jotka on koottu eri puolilta maapalloa.
Teltassa voi nähdä mitä epätavallisimpia poikkeavuuksia,
joita luontoemo on saanut aikaan.
Näette heidät heidän kaikessa loistossaan.
Tämä esitys ei ole pelkästään viihdyttävä vaan myös...
KAHVILA
Iltaa.
- Ei kai haittaa, jos istun tähän? - Ei. Istukaa vain.
- Älä myöhästy, Clarice. - Enhän minä.
- Hei. - Hei.
- Annatko sokeria? - Toki.
En ole sinua nähnytkään. Oletko tivolin väkeä?
En, minä... En ole.
- Oletko vain käymässä? - Kyllä.
- Minä olen Clarice Bruce. - Minä olen Scott Carey.
Hei, Scott.
Scott Carey.
Anteeksi, ehkä et halua seuraa.
Älä mene. Haluan, että jäät. Juttele kanssani.
- Hyvä on. - Miten sinä kestät tällaista?
- Miten sinä jaksat? - Synnyin kääpiöksi.
Vartuin kääpiönä. Sinä muutuit kääpiöksi. Se on eri juttu.
Eri juttuko? Tarkoitat kai, että olen yksin.
Ethän sinä yksin ole.
On varmasti vaikeaa unohtaa entinen elämä.
Niin, haluaisin tuhota muistot.
Ehkä on parasta ruveta miettimään tulevaisuutta.
- Jättiläisten maailmassako? - Olen elänyt heidän kanssaan aina.
Maailma voi olla ihmeellinen meidänlaisillemme.
Taivas on sininen meillekin. Ystävät ovat yhtä mukavia.
- Voisinpa uskoa tuohon. - Sinun on pakko uskoa.
- Vai mitä? - Niin.
Anna minulle aikaa, Clarice. Minä opin vielä.
- Myöhästyn esityksestä. - Voimmeko tavata uudestaan?
- Jos niin haluat. - Haluan minä.
Tiedätkö mitä? Sinä olet minua pidempi.
Saanko auttaa?
Kiitos.
Pystyin jatkamaan taas elämääni. Jatkoin kirjani kirjoittamista.
Uppouduin siihen täysin.
Kerroin kokemuksistani maailmalle.
Elämästäni tuli sen myötä helpompaa.
- Tämä on oikein hyvä, Scott. - Ihanko totta?
En ole taitava kirjoittaja. Kerron vain elämästäni.
Et tiedä, mitä tapaamisemme on merkinnyt.
- Sinä ymmärrät minua. - Ja sinä voitjo paremmin.
Sinun ansiostasi.
Ei, vaan itsesi ansiosta. Sinä et pakene enää.
Tiedän vain, että herään aamuisin ja haluan elää.
Minä haluan elää.
Hassua. Joskus minusta tuntuu, että maailma on muuttunut.
- Että minä olen normaali. - Kuulostaa hyvältä.
Kaikki muut ovat nurinkurisia.
Tule, tarjoan juotavaa. Puhutaan kirjasta vielä lisää.
Mitä nyt, Scott?
Olin kaksi viikkoa sitten sinua pidempi. Sinä sanoit niin.
- Muistan sen, mutta... - Etkö huomaa?
- Nyt olen lyhyempi. - Voi, Scott.
Se alkaa taas. Se alkaa.
Se alkaa taas!
Scott.
- Oletko sinä siellä? - Miksi pidät tuollaista meteliä?
- Kerroinhan, miltä se tuntuu. - Anteeksi. Yritän olla varovainen.
- Menetkö ulos? - Vähäksi aikaa vain.
- Missä aiot käydä? - Lähikaupassa.
- Tuletko heti takaisin? - Totta kai.
Yrittäisit levätä. Tri Silver haluaa tavata huomenna.
Hyvä on. Mene vain. Varmista, että ovet ovat lukossa.
Se paheni päivä päivältä. Olin aina vain pienempi.
Minusta tuli yhä tyrannimaisempi
ja inhottavampi Louisea kohtaan.
Taivas tietää, miten hän kesti ne viikot.
Vain minä voin vapauttaa hänet.
Riittäisipä rohkeuteni kurjan elämäni lopettamiseen.
Ajattelin joka päivä: "Ehkäpä huomenna."
"Lääkärit pelastavat minut huomenna."
Scott!
Ei, ei...
...sai korvia huumaavat aplodit ilmoittaessaan,
että jos hän voittaa vaalit, hän yrittää laskea veroja.
Traaginen tarina Los Angelesista. Robert Scott Carey on poissa.
Hänen veljensä ilmoitti, että Mies joka kutistui on kuollut.
Carey menehtyi jouduttuaan kotikissan uhriksi.
Kissa oli Careyn entinen lemmikki.
Carey oli lääketieteen historian kiehtovin tapaus.
Näin poistui siis mies, jonka rohkeus ja elinvoima
säilyivät loppuun asti. Hänen mielikuvituksellinen tarinansa
tunnettiin lähes kaikkialla sivistyneessä maailmassa.
- Herra Carey. - Niin?
- Voitte mennä. Hän kysyi teitä. - Onko hän kunnossa?
Tohtori antoi rauhoittavia, mutta ne eivät tehoa.
- Vai niin. - Käyn hakemassa reseptilääkkeen.
- Palaan pian. - Hyvä.
Palasin tajuihini ja huomasin joutuneeni uudelle tuskan tasolle.
Tajusin pudonneeni laatikkoon.
Sen reunat kohosivat ylös kuin valtavan kuilun seinät.
Minun piti päästä laatikosta pois.
Minun piti päästä Louisen luo ja pysyä hengissä.
Näin portaiden ulottuvan kaukaisuuteen.
Kuin kieleke kielekkeen yllä.
Tiesin, etten pystyisi kiipeämään ylös.
Louise!
Louise! Kellarissa. Katso kellariin.
Louise! Ole kiltti ja etsi minua.
Louise tulisi kellariin jossain vaiheessa.
Minun piti pysyä siihen asti hengissä
niillä keinoilla, mitä löytäisin kellarista... ja sisimmästäni.
Kellarin lattia levittäytyi eteeni kuin muinainen tasanko.
Siellä ei ollut elämää, kadonneen rodun jäännöksiä vain.
Autiosaarelle joutuneidenkaan tilanne ei ole yhtä lohduton.
TULITIKKUJA
SYTTYVÄT MISSÄ VAIN
Olin löytänyt juomavettä ja asumuksenkin.
Nyt minun piti etsiä ruokaa.
Tiesin, etteivät löysät vaatteeni
auttaisi tulevissa ponnistuksissa.
- Et voi jäädä tähän taloon. - En tiedä, Charlie.
- En tiedä, mitä haluan tehdä. - Anna minun auttaa.
Muuta vaikka meille. Lähde pois.
Voisinpa olla täysin varma. Hän saattaa olla loukkaantunut.
- Hän saattoi eksyä. - Etsimme häntä. Hän on kuollut.
Olen hänen veljensä, enkä sanoisi niin, ellen olisi varma.
- Sinä näit kissan. - Hyvä on.
Oletko miettinyt, miten kauheaa sen on täytynyt olla?
Mietin vain sitä, että hän tarvitsi minua enkä ollut paikalla.
En ollut paikalla.
Sinun pitää unohtaa se.
En unohda sitä ikinä.
Puhun kiinteistönvälittäjille.
En epäillyt, etteikö Louise tulisi.
En voinut epäillä sitä.
Minun piti pysyä hengissä ja löytää tarpeeksi ruokaa.
Minua ajoi eteenpäin nälkä
ja kauhea ajatus siitä, että ilman ravintoa
kutistuminen nopeutuisi.
Olin heikko ja pökerryksissä.
Tiesin kuitenkin, että minun piti syödä pysyäkseni hengissä.
Ruoan luokse oli vielä pitkä matka.
Edessäni oli kuitenkin pohjattomalta vaikuttava kuilu.
Se oli pelkkä rako laatikon kannessa,
mutta minulle se oli kuin Grand Canyonin ja Mammoth Cavesin yhdistelmä.
Syvä, pimeä, salaperäinen ja vaarallinen.
Sen yli ei päässyt mistään kohdasta,
olinpa kuinka kekseliäs ja neuvokas hyvänsä.
Määränpää oli jo näkyvissä, mutta minun täytyi tunnustaa tappio.
Sitten huomasin mahdollisuuden,
jos vain saisin siirrettyä keppiä.
Kirosin itseäni. Olisinpa hieman isompi ja vahvempi.
Tajusin, että minulla oli vain yksi tilaisuus
ja että minun oli käytettävä se hyväkseni.
Jos jaksaisin hypätä kepiltä toiselle puolelle...
En ehtinyt miettiä. Minun piti toimia.
Minun vankilani.
Silmieni edessä oli valtava, harmaa ja tyly paikka täynnä aikaa ja tilaa.
Päätin, että kuten ihminen hallitsee auringon maailmaa,
minä hallitsisin omaa maailmaani.
Metsästäessäni ruokaa minusta oli tullut saalis.
Jäin henkiin tällä kertaa,
mutta en ollut maailmassani enää yksin. Minulla oli vihollinen.
Kammottavin vihollinen, minkä ihmissilmä oli nähnyt.
Charlie, haluaisin ottaa mukaan erään pienen arkun.
- Se on kellarissa. Minä näytän. - Vien nämä ensin autoon.
Hyvä on.
Voi ei, kellarissa on vettä.
Vedenlämmitin vuotaa. Vilkaisen sitä.
- Tämä on kamalaa. - Katkaisen veden tulon.
Louise! Katso tänne. Louise. Charlie.
Olen tässä, Charlie! Charlie! Louise!
Vedessä. Täällä vedessä.
Charlie.
Kaasu haisee. Eihän liekki pala?
Sammutan sen.
Kuuntele. Louise!
Louise. Kuuntele, ole kiltti.
- Osaatko korjata sen? - Noin.
Putkimies saa käydä huomenna.
Charlie.
- Missä viemäri on? - Tuossa. Se on kai tukossa.
Katso tänne, Charlie.
- Onko tuo se arkku? - On, mutta antaa sen olla.
- Se on märkä. Haen sen myöhemmin. - Ei tämä mitään.
Haluan, että muutat tänään.
- Oliko siinä kaikki? - Kyllä oli.
Minulla oli yhä aseeni. Olin taas ihminen ne kädessäni.
En aikonut kuolla avuttomana hyönteisenä
hämähäkkihirviön kidassa.
Ylleni laskeutui outo rauha.
Ajattelin selkeämmin kuin koskaan aiemmin.
Mieleni aivan kuin kylpi kirkkaassa valossa.
Tajusin, että sairauteni johtui osaksi nälästä,
ja muistin hyllyllä olevan ruoan. Kakun, jota peitti hämähäkinverkko.
En enää vihannut hämähäkkiä.
Sekin kamppaili sokeasti selviytyäkseen hengissä.
Jos halusin taistella ja saada ruoan itselleni,
minun piti tehdä se nyt, kun minulla oli vielä voimia
ja kun olin vielä tarpeeksi suuri kiipeämään.
Minua ei ajanut laatikolle päätös vaan pelkkä refleksi,
joka oli yhtä vaistomainen kuin hämähäkilläkin.
Jalkani vapisivat. Eivät pelosta vaan heikkoudesta.
Tunsin itsessäni silti uuden voiman lähteen.
Valtava voima kannusti minua kuolinkamppailuun.
Vihollinen näytti kuolemattomalta.
Se ei ollut pelkkä hämähäkki vaan tuntemattomien kauhujen kimppu,
jonka yönmustaan kauhuun olivat sulautuneet kaikki pelot.
Tapahtuipa mitä hyvänsä, aivoni olivat yhä ihmisen aivot.
Älyni oli yhä ihmisen älyä.
Ajatus juolahti mieleeni. Sakset.
En jaksanut käyttää niitä aseena, mutta niillä voisi olla muuta käyttöä.
Jos iskisin hirviöön koukun,
joka olisi sidottu saksiin, voisin työntää sakset hyllyltä alas.
Sitä kannatti yrittää riskeistä huolimatta.
Tiesin, että hämähäkki ryntäisi verkkoa pitkin alas
ja viilettäisi minua kohti. Jommankumman meistä oli kuoltava.
Tule alas.
Tule, pirulainen. Minä odotan sinua.
Tämä oli voittamani palkinto.
Lähestyin sitä voitonriemun huumassa.
Minä olin voittanut. Minä jäin henkiin.
Mutta kun kosketin ruoan kuivia, murenevia palasia,
kehoni tuntui lakkaavan olemasta.
Nälkää ei ollut. Kutistumisen kammoa ei enää ollut.
Vaistomainen tunne valtasi minut.
Jokin voima tuntui ohjaavan jokaista liikettäni ja ajatustani.
Minä jatkuin kutistumista. Minusta oli tulossa...
Mikä? Äärettömän pienikö?
Mikä minä olin?
Olinko yhä ihminen?
Vai olinko minä tulevaisuuden ihminen?
Jos säteilyä purkautuisi uudestaan
tai toisia pilviä leijuisi merten ja mannerten yllä,
seuraisivatko jotkut muut minua tähän valtavaan uuteen maailmaan?
Äärettömän pieni ja äärettömyys ovat lähellä toisiaan.
Tiesin yhtäkkiä, että ne olivat saman käsitteen kaksi päätä.
Valtavan pieni ja valtavan suuri kohtaavat lopulta
kuin jättimäisen ympyrän sulkeutuessa.
Katsahdin ylöspäin
aivan kuin olisin yhtäkkiä ymmärtänyt taivaan, maailmankaikkeuden
ja lukemattomat maailmat. Jumalan hopeinen kuvakudos levisi yön ylle.
Tiesin sillä hetkellä vastauksen äärettömyyden arvoitukseen.
Olin ajatellut ihmisen rajatun ulottuvuuden puitteissa.
Olin pitänyt luontoa itsestään selvänä.
Olemassaolon alku ja loppu ovat ihmisen keksintöä, eivät luonnon.
Tunsin kehoni vähenevän,
sulavan, muuttuvan mitättömäksi.
Pelkoni hiipuivat pois ja hyväksyntä astui niiden tilalle.
Luomakunnan majesteetillisuuden täytyi merkitä jotain.
Minäkin merkitsin nyt jotain.
Olin pienintäkin pienempi, mutta merkitsin silti jotain.
Jumala ei tunne nollaa.
Olen yhä olemassa.