Robert Scott Carey furcsa, majdhogynem hihetetlen története
egy hétköznapi nyári napon kezdődött.
Jobban ismerem a történetet bárkinél, mert én vagyok Robert Scott Carey.
Így kell nyaralni.
Szomjas vagyok.
Jó ez a nap.
- Szomjas vagyok. - Érdekes.
- Egy hideg sör jó lenne. - Miért nem hozol egyet?
Én?
- Nyaralok. Egész héten. - Hát, én is, barátom.
Louise?
- Szerintem házasodjunk össze! - Hat éve vagyunk házasok.
Tényleg?
Hat percnek tűnik.
Nem hozok neked sört.
Én szereztem a hajót. Te szerzed a sört.
- A bátyád szerezte a hajót. - Üzletet ajánlok.
- Mit? - Te hozod a sört, én az ebédet.
- Mit szólsz hozzá? - Jó, benne vagyok.
A hajókonyhába, asszony! Hozz egy korsó sört!
Sajnálom kapitány, de nincs több korsónk. Dobozos lesz.
Nincs több korsó? Hogy jutunk így el a Fülöp-szigetekig?
Nem megyünk oda, uram. Haza megyünk a hétvégén.
Zendülés.
- Legyen hideg! - Mint a jég.
- Scott, mi volt ez? - Nem tudom. Valami köd.
Milyen a mellkasod?
De azután egy ugyanolyan közönséges napon, hat hónappal később.
- Jó reggelt, Joe. - Jó reggelt, Mrs. Carey.
- Szép napunk van. - Viszlát holnap.
Ide. Cic-cic. Gyere, cic-cic! Gyere, Butch!
Tessék, cicus. Ez a tiéd.
- Scott? Scott, felöltöztél már? - Mindjárt ott leszek.
Rendben.
- Lou? - Igen, drágám?
Biztos, hogy az én nadrágom hoztad el a tisztítóból?
Egy pillanat.
- Ezt kérdezted tegnap is. - Még mindig nem passzol.
- Még mindig túl bő? - Lóg a felhajtás.
Tényleg nagynak tűnik.
Nem tudom, mit csinál a tisztítós, de szólj, hogy hagyja abba.
Csak fogysz. Jól áll, szóval ne panaszkodj.
- Egy vagy két tojást kérsz? - Egyet.
Egyet? Na, ezért bő a nadrágod.
- Lou? - Igen?
Hé, az ing sem passzol.
Ez a te inged. Benne van a monogramod.
- Mi akar ez lenni... - Reggelizz és felejtsd el!
Sokan szeretnének fogyni. Mi a titkod?
- Talán a konyhaművészeted. - Köszi. Idd meg a dzsúszt!
- Lou, tégy meg valamit! - Mit, szívem?
- Vegyél ma egy mérleget. - Rendben.
Még mindig 180 centiméter, Mr. Carey.
185 cm vagyok 17 éves korom óta.
- A súly? - Még mindig 79 kiló.
Nem értem. Az majdnem 5 kilóval kevesebb.
Mondtam, hogy talán túl sokat dolgozik.
Mondta, hogy ha sokat dolgozik, ideges lesz, és fogy.
De ennyit sohasem fogytam.
Nem voltam mostanában különösképpen ideges sem.
Ha nem ennék, attól nem lennék alacsonyabb, ugye?
Kétlem, hogy alacsonyabb lenne, Mr. Carey.
Öltözzön fel!
Azt mondta, 185 centiméter 17 éves kora óta.
Így van.
Hányszor vizsgálták meg azóta?
A sorozásnál, a tengerészetnél, az életbiztosításhoz.
Nem túl sokszor. Lehetséges, hogy
rosszul mérték a magasságát.
Előfordul. Sok dolog okozhat ilyen hibát.
Ha kihúzza magát, magasabbat mérnek a valódinál.
Vagy, ha reggel mérik meg, magasabbnak tűnik.
Miért van ez?
Mert az ember magassága csökken a nap folyamán.
Tudja, a testsúly nyomja a csigolyákat, az izületeket, stb.
- Értem. 5 centiméter, doktor? - Nem aggódnék miatta, Mr. Carey.
Ahogy látom, tökéletes egészségnek örvend.
Talán fogyott egy kicsit az elégtelen táplálkozás miatt, de...
Az ember nem lesz kisebb, Mr. Carey. Egyszerűen nem lesz alacsonyabb.
Mit szólt Charlie a hirdetéshez?
Azt gondolja, van esélye.
- Nos? - 2 kilogramm.
- Fel vagy le? - Le.
Erről ennyit, fiam. Elkezdesz vitamint szedni!
Úgy felhizlallak fagyival meg süteménnyel,
hogy azt fogod hinni, a gyerekek édenkertjében vagy.
- Nem hiszem, hogy ettől megoldódik. - Akkor elmegyünk orvoshoz.
- Úgyis itt az ideje egy vizsgálatnak. - Már voltam orvosnál.
- Mikor? - Egy hete.
Akkor, édesem, miért nem szóltál róla?
Gyere ide, Louise.
- Csókolj meg! - Gondolod, attól elmúlik?
Nem kellett nyújtózkodnod. Régen lábujjhegyen álltál.
Mi? Zokniban vagy?
- Egyre kisebb vagyok. Minden nap. - Ez butaság, édes.
Az ember nem zsugorodik.
Igazad van.
Holnap visszamegyünk az orvoshoz. Biztos van erre gyógyszer.
Ne aggódj, Butch! Minden rendben lesz. Feküdj le.
Hát, ez az utolsó, Mr. Carey.
- Hosszú volt ez a hét, Dr. Bramson. - Biztos kikészítettem a gépét.
Két teljes sorozat kellett, pár napos eltéréssel.
Össze kellett hasonlítanom, mielőtt... biztos lennék.
Miben, doktor? Mi ez?
Nyugi, doktor, nem mondhat olyat, amit nem képzeltem már el.
Egyre kisebb lesz.
Nem értem, Mr. Carey.
Nincs orvosi példa arra, ami önnel történik.
Egyszerűen csak tudom, hogy egyre kisebb lesz.
A röntgenképek minden kétséget kizárnak.
De ez lehetetlen!
Eddig ezt hittük, Mrs. Carey.
Elküldöm a Kaliforniai Orvosi Kutatóintézetbe.
Ha létezik magyarázat erre a jelenségre,
ők megtalálják.
Akkor egy sor vizsgálat következett.
Bárium oldatot ittam és röntgenképernyő mögé álltam.
Radioaktív jódot adtak.
Megvizsgáltak egy Geiger számlálóval.
Elektródákat kötöttek a fejemre.
Vízcsökkentő tesztek, fehérje tesztek, szemvizsgálat, vérkultúrák,
röntgenek és további röntgenek. Vizsgálatok, végtelen vizsgálatok.
Majd a harmadik hét egyik napján az utolsó vizsgálat.
Egy papír kromatográfia vizsgálat.
Ne csüggedjen, Mr. Carey!
Legalább rájöttünk, mi történik önnel.
Nitrogén, kalcium, foszfor fokozatos elvesztése.
- Ez a vizsgálat kimutatja az okát. - Remélem.
Szerintem már száraz a szalag. Találni fogunk foszfolipidet,
aminosavakat, koleszterint, kreatinint és fehérjét.
Ezek az elemek vannak általában a szalagon.
Várjunk egy percet! Ez nem tartozik ide.
Ez egyáltalán nem tartozik ide. Ezt nézze!
Az elemzés azt mutatja, hogy a testében
a sejtek molekuláris szerkezete átrendeződött.
- Úgy érti, mint a rák? - Nem.
Nem, inkább egy anti-rák, mely az összes szerv csökkenését okozza.
Akkor tudja, mitől leszek kisebb.
Azt hisszük, igen, Mr. Carey. Ezért hívtam ide.
Azt szeretném, ha elárulna valamit.
Került valaha valamiféle mikroba permettel érintkezésbe?
Főleg rovarirtóval, nagy mennyiségben.
- Rovarirtóval? - Pontosan.
Került ilyennel érintkezésbe?
Emlékszel arra a napra, a teherautóval?
Igen, úgy két hónapja.
Útban a bolt felé átmentem egy fasoron.
És ott megjelent egy teherautó, permetezte a fákat.
- Emiatt van, hogy... - Nem, ez csak a kezdet volt.
Tudja, valami történt azzal a rovarirtóval a szervezetében.
Valami fantasztikus és példa nélküli.
Valami, ami a laikusok nyelvén
úgy hatott a rovarirtóra, hogy egy enyhén ártalmas baktériumból
a növekedés megfordításának halálos kémiai folyamatát indította el.
Érte bármilyen radioaktív behatás az elmúlt fél évben?
Nem, természetesen nem. Nem érintkezem semmi ilyesmivel. Én...
Scott, várj egy percet! Aznap, a csónakon.
- A csónakon? - Charlie csónakján. Emlékszel?
Hát persze, hogy emlékszem.
A köd.
Az a köd.
Akarod, hogy vezessek édes?
Nem, jól vagyok.
Louise...
Azt szeretném, ha gondolkodnál rólunk. A házasságunkról.
Borzalmas dolgok történhetnek. Van határa a kötelezettségeidnek.
Na, várj egy percet!
Nézd, szeretlek. Ugye tudod?
Te Scott Careyt szereted. Neki van mérete, alakja, gondolatai.
- Ez most mind megváltozik. - Semmi sem változik meg.
A házastársi eskümet komolyan gondoltam.
Amíg ez a gyűrű rajtad van, a tiéd vagyok.
Gyerünk, menjünk haza.
Nos, elvesztettem a Bannister számlát.
Tudod, hogy talán a bevételem 40 százalékát jelentette.
Nincs többé, így nem fizethetem tovább a számláidat.
Mindent megtettél, amit egy testvér megtehet.
Nézd, nem szívesen mondom ezt, de...
Riporterek jártak a telepen.
Úgy néz ki, a gyógyászati központban valaki beszélt rólad.
Mondtam nekik, hogy semmi érdekes, de egy riporter ott maradt.
Az Amerikai Sajtó Egyesülettől volt.
Azt mondta, fizetnének a történetért. Ha igaz.
Végül úgyis kiderül.
Akár fizetnek, akár nem, kihozzák belőle, amit lehet.
- Akkor fizessenek! - Nem, Charlie!
Nos, gondold át.
Rendben. Átgondolom.
De tényleg, volt más lehetőség?
Sok tartozásunk volt, és nem volt munkám.
Nem volt más lehetőség. Egyáltalán nem.
Így híres lettem.
Robert Scott Carey,
akit a nemzet a Hihetetlenül zsugorodó emberként ismer, tovább zsugorodik.
Meddig tart ez a jelenség?
Titkos számot szeretnék kérni.
Különleges eset.
A nevem Louise Carey, a férj...
Carey. C-A-R-E-Y.
Nézze, szükségünk van egy titkos számra. Ez minden.
Tegnap beszéltünk.
- Kijött már? - Most mekkora?
- Láttad? - Ki kell jönnie valamikor.
Mit csinál itt a tévés kocsi?
Visszakapcsolunk a Mágikus Melódiákhoz.
Igen, köszönöm szépen.
Scott? Scott, én...
- Kikapcsoltattam a telefont. - Mi?
Kikapcsoltattam a telefont.
Megpróbálnak titkos számot szerezni valamikor a jövő héten.
- Hogy érted, hogy "próbálnak"? - Megpróbálják.
Sokan várnak titkos számra.
Nem mondtad, ki a férjed? Scott Carey, a zsugorodó csodabogár?
- Ne csináld. - Használd a befolyásod!
- Nagy ember vagyok! Híres! - Kérlek, ne!
Kint vannak a riporterek. Miért nem mondod el nekik?
Adj nekik új témát a cikkeikhez!
Vagy tartsam meg a könyvemnek? Igen, ezt teszem.
Egész fejezetet szánok a telefonoknak,
még egy vicc, amin röhöghet a világ.
Scott, az emberek tudják. Értik. Nem nevetnek rajtad.
- Nem? - Nem.
Miért nem? Vicces, nem?
De az. Látod, milyen vicces vagyok? A gyerek, aki felnőttnek néz ki.
Gyerünk, nevess, Louise! Tégy úgy, mint mindenki! Nem gond.
Na, miért nem tudsz rám nézni? Nézz rám!
Ne, Scott!
Csak hagynának már békén!
Lou, édes, sajnálom! Kezdek bedilizni, hogy így beszélek veled.
Nem, drágám. Semmi baj.
- Tudom, mennyit szenvedsz. - Igen?
Igen, sejtem, hogy ez rémálom a számodra is.
Talán elfelejtettük, hogyan kell reménykedni.
De Scott, még van remény.
Az orvosok azt mondják, bármikor megtalálhatják az ellenmérget.
Persze. Lou, menjünk el innen, mielőtt mindketten megőrülünk.
Valahová, ahol senki nem talál meg.
Rendben, Scott. Keresek valamit.
Ne aggódj!
Á, aggódjanak az orvosok! Két nappal lemaradtam a könyvben.
Október 17. Magasság: 93 cm.
Súly: 24 kilogramm.
Nem találtunk új házat, és még mindig nincs magánéletünk,
sem megkönnyebbülés, sem hír az orvostól.
Félek, hogy életem hátralévő...
Halló? Igen, itt Carey.
- Louise. - Igen, Scott?
Megtalálták az ellenszert.
Ó, Scott. Biztos?
Dr. Silver azt akarja, menjünk le. Azonnal.
Valamit mindkettejüknek meg kell érteni.
Ismeretlen tényezőkkel dolgozunk. Semmire sincs garancia.
50 százalék az esélye, hogy hatásos lesz.
A másik 50 százalékért csak imádkozhatunk.
Mikor tudjuk meg?
Mr. Carey itt marad egy hétre, megfigyelésre.
Addigra megtudjuk a választ.
- Készen áll? - Készen.
Súly: 24 kilógramm.
Magasság: 93 centiméter.
Mi volt a múlt heti eredmény?
Súly: 24 kilógramm. Magasság: 93 centiméter. Nincs változás, doktor.
Vége van Scott. Minden rendben lesz.
Meddig tart, Dr. Silver? Míg megint normális leszek?
Öltözzön fel. Ez minden, Miss Maltby.
Betegségének degeneratív folyamatát leállítottuk.
Ennyit elértünk.
Most testének növekedései kapacitása olyan, mint bármely felnőtté.
Hogy újra nőni kezd-e, az egy másik kérdés.
Úgy segíthetünk, ha több új problémával nézünk szembe.
Akkor így töltöm az életem hátralevő részét?
Mr. Carey, biztosítom, mi folytatjuk a munkát.
Napról napra többet tudunk meg,
míg egy nap meg nem találjuk a teljes választ.
Köszönöm, doktor.
Megszűnt a kapcsolatom a külvilággal, a feleségemet kivéve.
Tudtam, elriasztom Lou-t.
De belül, mindenhez rettentő nyomást adva emésztett,
hogy kétségbeejtően szükségem volt rá.
- Kéred az újságot, Scott? - Nem, köszönöm.
Megyek aludni. Gyere!
- Jössz lefeküdni? - Aha, mindjárt.
- Hát, akkor jó éjszakát. - Jó éjt, Louise.
Aprónak és abszurdnak éreztem magam. Egy röhejes törpének.
Elég könnyű lélekről, szellemről, alapvető értékekről beszélni.
De nem 91 centisen.
Gyűlöltem magam. Az otthonunkat, azt, amivé az életem vált Lou-val.
Ki kellett jutnom! El kellett szöknöm!
Először azóta, hogy megtörtént, elszöktem az éjszakába. Egyedül.
Gyorsan! Gyorsan! Itt van, emberek! A közép-nyugat legnagyobb show-ja.
Jöjjenek és nézzék meg a szörnyeket és érdekességeket!
Dolly Dumplingot, a 380 kilós kövér hölgyet.
Mikor leül, úgy rázkódik és remeg,
mint egy tál kocsonya egy hideg, fagyos reggelen.
Tekintsék meg Flamót! Flamót, a tűznyelőt!
Itt a legnagyobb attrakció, amit valaha is láttak.
Földi életük hátralévő részében emlékezni fognak ezekre a képekre.
Kezdődik a nagy show.
Tekintsenek meg pár látványosságot itt a színpadon.
Először is itt van Törpe Tina.
Tessék! 93 centiméternyi női szépség.
A világ minden tájáról láthatnak szörnyeket és érdekességeket.
A legszokatlanabb torzszülötteket gyűjtöttük össze ebben a sátorban.
A trükkös természet teremtményei.
Itt vannak teljes pompájukban.
Ez a kiállítás nem csak szórakoztató, hanem oktató...
KÁVÉZÓ
Helló.
- Nem bánná, ha leülnék? - Nem. Kérem, üljön le!
- Ne késs, Clarice! - Nem fogok.
- Üdv. - Üdv.
- Odaadná a cukrot? - Persze.
Még nem láttam itt. A cirkuszosokkal van?
Ó, nem, Én... Nem.
- Csak látogatóban? - Igen.
- Clarice Bruce vagyok. - Scott Carey a nevem.
Üdv, Scott.
Scott Carey?
Sajnálom, talán egyedül szeretne lenni.
Nem, ne menjen! Szeretném, ha maradna. Beszélgessünk!
- Jó. - Hogy él ezzel együtt, Miss Bruce?
- Mit csinál? - Törpének születtem.
Én így nőttem fel. Önnel most történt, az más.
Más? Mondhatni magányos, nem?
De most nincs egyedül.
Mégis nehéz lehet elfelejteni, hogyan mentek a dolgok azelőtt.
Igen, szeretném kiégetni magamból.
Talán a legjobb kezdet, ha a jövőre koncentrál.
- A jövőre? Az óriások országában? - Én velük éltem egész életemben.
Ó, Scott olyanoknak, mint maga meg én a világ csodás lehet.
Az ég olyan kék, mint az óriásoknak. A barátok ugyanolyan bensőségesek.
- Bárcsak elhihetném! - El kell hinnie.
- Nem igaz? - De.
Adjon időt, Clarice! Megtanulom.
- Elkésem az előadásomról. - Találkozhatunk még?
- Ha szeretne. - Szeretnék.
Tudja, Scott? Magasabb, mint én.
Szabad?
Köszönöm.
Aznap este visszatért az életkedvem. Folytattam a könyvem.
Teljesen lekötött.
Elmondtam a világnak a tapasztalataimat.
Attól, hogy elmondtam, megkönnyebbültem.
- Szerintem csodás, Scott! - Komolyan így gondolja?
Nem vagyok író. Csak elmondom, milyen.
Nem tudja, mit jelent nekem, hogy találkoztam önnel.
- Valakivel, aki megért. - Már sokkal jobban van.
Hála önnek.
Nem nekem. Magának. Felhagyott a meneküléssel. Ez minden.
Csak azt tudom, hogy fel tudok kelni reggel, és újra akarok élni.
Tényleg élni akarok.
Furcsa. Néha azt hiszem, a világ az, ami megváltozott.
- Én vagyok normális. - Ez jól hangzik.
Mindenki megváltozott, csak maga meg én nem.
Jöjjön, meghívom egy italra. Megbeszéljük a következő fejezetet.
Mi az, Scott?
Két héttel ezelőtt én voltam magasabb. Maga mondta.
- Igen, emlékszem, de... - Hát nem látja?
- Most alacsonyabb vagyok. - Ó, Scott.
Megint elkezdődött. Elkezdődött.
Megint elkezdődött!
Scott?
- Scott? Bent vagy? - Miért kell ilyen lármát csapnod?
- Mondtam, milyen itt bent. - Sajnálom, Scott. Óvatos leszek.
- Elmész? - Igen, egy kis időre.
- Hová? - Csak a sarki boltba.
- Utána visszajössz? - Hát persze.
Miért nem próbálsz pihenni egy kicsit? Dr. Silverhez megyünk holnap.
Rendben. Menj csak! De zárd be az ajtót!
Minden nap rosszabb volt. Minden nap egy kicsit apróbb.
Minden nap egyre zsarnokabb lettem,
egyre jobban uralkodtam Louise-on.
Isten tudja, hogyan vészelte át azokat a heteket.
Csak nekem volt hatalmam megszabadítani őt.
Ha elég bátor lettem volna, hogy véget vessek nyomorult életemnek.
De minden nap arra gondoltam, "talán holnap".
Holnap megmentenek az orvosok.
Scott.
Ne!
...tapsvihart váltott ki bejelentése, hogy ha megválasztják,
mindent megtesz, ami hatalmában áll, hogy csökkentse az adókat.
Mai hír Los Angelesből, egy tragikus eset. Robert Scott Carey halála.
Az úgynevezett Zsugorodó ember halálhírét testvérétől kaptuk.
Carey halálát egy közönséges házimacska támadása okozta,
amely Careyék háziállata volt.
Az orvostudomány történetének legfurcsább betegségében szenvedett.
Így ér véget egy olyan ember élete, akinek a túlélésért folytatott harcban
ereje az utolsó pillanatig kitartott. Egy olyan emberé, akinek történetét
a civilizált világban élő minden egyes férfi, nő és gyermek ismerte.
- Mr. Carey? - Igen?
- Felmehet. Látni akarja önt. - Jól van?
Az orvos erős nyugtatót adott neki, de alig használ.
- Értem. - Megírom azt a receptet.
- Jövök egy perc múlva. - Remek.
Mikor magamhoz tértem, újfajta fájdalom ért.
Rájöttem, hogy egy dobozba estem.
Falai úgy zártak körbe, mintha egy gigantikus gödörben lennék.
Ki kellett jutnom a dobozból.
Valahogy el kellett jutnom Louise-hoz, hogy megmeneküljek.
A lépcső olyan magasan tornyosult fölém, hogy alig láttam a tetejét.
Szikla emelkedett szikla fölé.
Tudtam, sohasem mászom meg.
Louise!
Louise! A pince. Gyere a pincébe!
Louise! Kérlek, keress! Louise!
Louise majd csak lejön a pincébe.
Addig pedig életben kellett maradnom,
felhasználva a pince univerzum forrásait. Meg a magamét.
A pince padlója úgy terült el előttem, mint egy nagy ősi síkság.
Élettelenül. Egy kihalt faj elszórt relikviáival.
Egy hajótöröttnek sem voltak ilyen sötét kilátásai.
FIRE CHIEF GYUFA
BÁRHOL MEGGYÚJTHATÓ
Találtam vizet, sőt hálóhelyet is.
Most ételt kellett találnom.
Tudtam, hogy a bő ruházatom már nem megfelelő
az előttem álló megpróbáltatásokhoz.
- Nem maradhatsz itt, Louise. - Nem is tudom, Charlie.
- Nem tudom, mit akarok. - Lou, hadd segítsek!
Lakhatsz nálunk, de gyere el innen!
Ha biztos lennék benne. Charlie, lehet, hogy megsérült.
- Talán elveszett. - Mindenhol kerestük. Halott.
A bátyja vagyok. Nem mondanék ilyet, ha nem lennék benne biztos.
- Láttad a macskát. - Rendben.
Charlie, gondoltál már rá, milyen borzalmas lehetett?
Egyfolytában arra gondolok, szüksége volt rám, és nem voltam ott.
- Nem voltam ott. - Louise.
El kell ezt felejtened!
Soha nem fogom elfelejteni.
Beszélek az ingatlanossal.
Mindig tudtam, hogy Louise egyszer lejön.
Nem engedhettem meg magamnak, hogy kételkedjek ebben.
Csak életben kellett maradnom. Élelmet keresni, hogy megmaradjak.
Az éhség vezérelt.
Meg az a borzalmas gondolat, hogy táplálkozás nélkül
a zsugorodás felgyorsul.
Gyenge voltam és bágyadt.
Mégis tudtam, hogy a létezéshez ennem kell.
Az étel még mindig messzire volt tőlem.
De akkor elém tárult egy végtelen és mély szakadék.
Csak egy doboz volt és az üres tér a falai között.
Nekem mégis a Grand Canyon és a Mamut barlang volt egyszerre.
Mély, sötét, titokzatos és veszélyes.
Nem lehetett átjutni rajta,
bármennyire ötletesnek vagy találékonynak is gondoltam magam.
Ekkor, már közel a célhoz, úgy tűnt, vereséget szenvedtem.
Hirtelen nyílt egy lehetőség,
ha a botot a másik oldalra tudnám tolni.
Szidtam magam. Hacsak egy kicsit nagyobb lennék. Egy kicsit erősebb.
Rájöttem, hogy ez az egyetlen esélyem,
és nem volt választásom, meg kellett próbálnom.
Ha el tudnék ugrani a festőpálcáról és elérném a másik oldalt...
De nem volt idő gondolkodni. Csak cselekedni.
A börtönöm.
Ameddig csak elláttam, egy szürke, barátságtalan hely és idő.
Elhatároztam, ahogy az emberiség uralta a nap világát,
én úgy fogom uralni a magam világát.
Miközben élelemre vadásztam, én lettem az űzött vad.
Ezúttal túléltem.
De többé nem voltam egyedül a birodalmamban. Volt egy ellenségem.
A legborzalmasabb, amit emberi szem valaha is látott.
Charlie, van egy koffer, amit magammal vinnék, ha nem baj.
- Az pincében van. Megmutatom. - Előbb ezeket beteszem a kocsiba.
Jó.
Ó ne, minden csupa víz!
A bojler. Jobb lesz, ha megnézem.
- Ez borzalmas! - Elzárom a vizet.
Louise! Keress! Louise! Charlie!
Charlie, itt vagyok! Charlie! Louise!
A vízben! Itt a vízben!
Charlie!
Gázszagot érzek. El van zárva az a csap?
Elzárom.
Figyelj rám! Louise!
Louise! Hallj meg! Kérlek!
- Meg tudod szerelni? - Ez az.
Hívok egy vízszerelőt holnap.
Charlie.
- Hol a lefolyó? - Ott. Biztos eldugult.
Charlie! Keress engem!
- Ez az a koffer? - Igen, de ne törődj vele.
- Nedves. Később elhozom. - Rendben.
Még ma este pakolj össze és hagyd el a házat!
- Ez minden, Louise? - Igen, ez minden.
Még megvoltak a fegyvereim. Ezekkel a fémekkel újra férfi voltam.
Ha meg kell halnom, nem tehetetlen rovarként fogok
a pókszörny csáprágói között.
Furcsa nyugalom kerített hatalmába.
Soha nem volt olyan tiszta a fejem, mint akkor,
mintha a gondolataim briliáns fényben fürödtek volna.
Rájöttem, hogy a betegségemet részben az éhség okozta,
és eszembe jutott az étel a polcon. Süti, a pókháló fenyegető árnyékában.
Már nem gyűlöltem a pókot.
Hozzám hasonlóan, vakon küzdött az életben maradásért.
Ha meg kell küzdenem vele, ha meg kell szereznem az ételt,
akkor annak most kell meglennie, míg maradt még erőm,
míg még elég magas voltam, hogy megmásszam a falat.
Nem én döntöttem a láda mellett, hanem egy reflex,
olyan ösztönös, mint a póké.
Remegtek a lábaim. Nem a félelemtől, hanem gyengeségtől.
Mégis, valahol legbelül új erőforrást éreztem.
Hatalmas erőt, mely a halálos viadalra ösztönzött.
Ellenségem halhatatlannak tűnt.
Több volt egy póknál, a világ összes rémségét rejtette,
valamennyi félelem egy titokzatos éjsötét rémületben egyesült.
Mégis, bármi történt is, agyam egy ember agya volt.
Intelligenciám még mindig egy ember intelligenciája.
Eszembe jutott valami. Az olló.
Túl nehéz, hogy fegyverként használjam, talán másra jő lehet.
Ha a szörnyeteget felnyársalnám a horgommal,
amit az ollóhoz kötök, aztán az ollót lelökném a mélybe.
Bármekkora volt a kockázat, egy próbát megért.
Tudtam, hogy előbb-utóbb lejön a hálóról,
sötéten rám támad. Egyikünknek meg kellett halnia.
Gyere le!
Gyere, te ördögfajzat. Várok rád. Gyere!
Ez volt a győzelmem jutalma.
Lelkes extázisban közelítettem meg.
Diadalmaskodtam. Életben voltam.
De ahogy megérintettem az étel száraz, omló morzsáit,
olyan volt, mintha a testem megszűnne létezni.
Az éhség eltűnt. A zsugorodástól való borzalmas félelem is.
Megint ösztönszerű érzésem volt.
Minden mozdulat, minden gondolat valami nagy irányító erőhöz igazodott,
Tovább zsugorodtam, és valamivé átváltoztam...
De mivé? Végtelenül apróvá?
Mi voltam?
Még mindig emberi lény?
Vagy a jövő embere?
Ha lennének más sugárkitörések is,
más felhők, melyek tengereken és kontinenseken száguldanak át,
követnének más lények ebbe a hatalmas új világba?
Oly közeli, a legapróbb és a végtelen.
Hirtelen rájöttem, hogy ez csupán egyazon fogalom két vége.
A hihetetlenül apró és a hihetetlenül óriási végül találkozott,
egy gigantikus kört bezárva.
Felnéztem,
mintha valahogy felfogtam volna a mennyországot, az univerzumot,
a számtalan világot. Isten ezüstös tapétáját, mely az éjben feszült.
Abban a pillanatban tudtam a választ a végtelen rejtélyére.
Korábban az ember korlátolt dimenzióiban gondolkodtam.
A természetre építettem.
A lét az ember fogalmaiban kezdődik és zárul, nem a természetében.
Éreztem, ahogy a testem sorvad,
olvad, semmivé válik.
Félelmem is semmivé vált és helyét elfogadás vette át.
A teremtés fenségessége jelentéssel kellett bírjon.
Akkor én is jelentettem valamit.
Igen, kisebb a legkisebbnél, mégis jelentéssel bírtam.
Isten számára nincs nulla.
Még mindig létezem.