Ne căţăram pentru că ne distra.
Şi de obicei ne distra.
Şi asta era tot ceea ce făceam
Şi eram destul de anarhişti şi de iresponsabili,
şi nu ne păsa de nimeni şi de nimic,
şi tot ceea ce voiam era să ne căţărăm pe lume. Şi ne distra.
Era o distracţie minunată.
Şi din când în când devenea un mare coşmar. Şi atunci nu mai era o distracţie.
În 1985 doi tineri britanici, Joe Simpson şi Simon Yates, au călătorit către un colţ îndepărtat din Peru.
Alpinişti ambiţioşi, scopul lor era să cucerească în premieră versantul vestic al unui vârf celebru de 6400m, "Siula Grande"
Povestea lor a devenit o legendă montană.
Am fost în Peru când eu aveam 25 de ani, iar Simon 21.
Dar ne mai căţărasem de multe ori în Alpi.
Să ne căţărăm pe munţi care nu mai fuseseră escaladaţi, sau pe o nouă rută
este ceea ce ne-a motivat mereu.
Un prieten de-al nostru, care se mai căţărase de multe ori în America de Sud
a mai văzut acest versant pe la mijlocul anilor 70.
Cred că a zis că ar fi o ieşire la munte interesantă.
Era cel mai mare versant din lanţul ăla muntos,
care nu mai fusese escaladat.
Era o mare necunoscută.
Este irezistibil să păşeşti în necunoscut.
ATINGÂND NEANTUL
Era un loc izolat, la 2 zile de mers de la drum.
Munţii împrejur păreau foarte mari,
comparativ cu munţii pe care îi văzusem în Alpi.
Până la urmă am ajuns într-un punct de unde pornea cărarea spre Siula Grande.
Nu puteai duce măgarii mai departe de punctul ăla.
Bănuiesc că eram la 7-8 km de la baza munţilor.
Ştiam că Siula Grande era în spate, dar nu o puteam vedea.
În Lima l-am întâlnit pe un tip, Richard Hawking. Era de unul singur.
Şi cred că i-am zis, "De ce nu ni te alături în călătorie?".
Cred că a zis că nu prea ştie nimic despre escaladat.
Nu ştiam cu adevărat în ce ape mă scăldam.
Sau în ce mă băgam.
Îl voiam pe Richard pentru că atunci când eram pe munte,
putea rămâne la bază, să aibă grijă de echipamentele noastre.
Am ajuns să-l cunosc pe Simon destul de bine.
Nu ştiu dacă am făcut-o din cauza personalităţii lui,
sau pentru că era mai indulgent cu mine,
deşi nu eram alpinist.
Dar mi s-a părut greu să mă aproprii de Joe.
Eram mai pornit să o fac decât era Simon.
Siula Grande însemna mult.
Ştiam că mai multe expediţii dăduseră greş.
Dacă nimeni n-ar fi încercat, n-ar fi fost la fel.
Treaba era că oamenii încercaseră şi nu reuşiseră, de aia ne-o doream aşa de mult.
Şi eu simţeam că, "Hai să o facem. Suntem mai buni ca ei."
Începând cu anii 70 oamenii au încercat să se caţere
pe munţii din lanţurile mari în ceea ce se numeşte "stilul Alpin".
Şi asta însemna că îţi faci rucsacul
plin cu haine, mâncare şi echipament,
şi porneşti de la o bază şi încerci să te caţeri pe munte
dintr-o singură încercare.
Nu ai frânghii dinainte poziţionate,
şi nici tabere cu provizii unde ai putea să te opreşti când cobori.
Este cel mai pur stil de alpinism, şi cel în care Joe şi cu mine ne-am căţărat pe Siula Grande.
Este un stil de alpinism bazat pe încredere, pentru că nu ai loc de întoarcere.
Dacă ceva nu merge bine, situaţia poate deveni foarte serioasă.
Nimeni nu te poate salva, nu există elicoptere de salvare şi nici alţi oameni.
Nu este loc de greşeală.
Dacă te răneşti grav, probabil vei muri.
Nu îl mai văzusem din acest unghi şi părea abrupt.
M-am gândit, "Isuse, e mare".
Părea mai greu decât mă aşteptasem.
Dar eram emoţionat.
Începutul a fost minunat.
Pentru asta trăiam.
Iubesc alpinismul.
Când te caţeri bine te simţi minunat.
Este ca o combinaţie între balet şi gimnastică.
Este acel amestec de putere şi graţie.
Pentru mine, munţii sunt cele mai frumoase locuri de pe pământ.
Când mă duc în acele locuri am un sentiment minunat de spaţiu,
de libertate, când scap de
dezordinea pe care o avem în lume.
Am fost surprinşi de noi înşine când am ajuns pe întinderea de gheaţă la 300 de metri,
într-un punct pe unde gheaţa trecea printre fâşii de stâncă,
şi ai escaladare verticală.
Am început să ne căţarăm într-un mod complicat.
Faptul că eşti legat de partenerul tău,
înseamnă că ai încredere în abilităţile celuilalt.
Dar la un moment dat poţi gândi,
"Pentru numele lui Dumnezeu, Simon, să nu cazi aici, pentru numele lui Dumnezeu, să nu cazi aici".
Frânghia poate şi să te omoare, nu numai să te salveze.
Dacă prietenul tău cade, tot echipamentul se rupe şi eşti mort,
te duci cu el.
Dacă faci genul ăla de căţărat, la un moment dat trebuie să te bazezi
în totalitate pe partener.
Cred că eram foarte mulţumiţi la sfârşitul primei zi.
Ne căţărasem mult, ne căţărasem bine.
Şi la acel moment eram foarte încrezători în reuşită.
La altitudinea aia, te deshidratezi la greu.
Trebuie să bei foarte multe lichide, 4-5 litrii pe zi.
Şi singura modalitate de a face rost de apă este să topeşti zăpada.
Totul ia mult timp.
Să faci un singur ceai la altitudinea aia ia mult timp.
Poate să-ţi ia şi o oră ca să faci două ceşti.
Poate că din acest motiv nu ne-am făcut atâta ceai cât ne-ar fi trebuit,
dar nici nu aveam foarte mult combustibil cu noi.
În viaţa noastră de zi cu zi nu există foarte mult risc.
Şi să adaugi un element de risc în ea risipeşte monotonia.
Adică te face să te simţi mai viu.
Nu mai fusesem niciodată la aşa o înălţime, şi este
foarte foarte obositor să te caţeri pe gheaţă de tipul acela.
Nu numai că este dificilă tehnic şi instabilă şi înfricoşătoare,
dar şi inima ţi-o ia razna din cauza altitudinii.
Şi se poate face foarte frig.
Eram la 5800-6000 de metri, bătea vântul.
Atunci a început sa ningă, şi însemna că,
tot versantul se va umple de zăpadă fină, de avalanşe.
Zăpada se va lipi de haine.
Apoi va îngheţa pe tine, ca şi cum ai purta o armură.
Ultima porţiune a versantului
consta în vreo 100 de metri de căţărat de coşmar.
Cu zăpadă afânată, complet instabilă.
Nimic de care să te ancorezi.
Era foarte obositor fizic, căţărare cu tot corpul.
Ne-a luat 5-6 ore ca să parcurgem cam 65 de metri.
Am mers mult şi după ce s-a lăsat întunericul.
Se făcuse extrem de frig, pentru că stăteam pe loc
în timp ce Simon încerca să se caţere.
Aproape că făcusem hipotermie.
Ştiai că dacă continuai fără băgare de seamă,
va fi de rău.
Aşa că am săpat un adăpost în zăpadă.
Dimineaţa, pe vreme bună,
am văzut ce am încercat să escaladăm.
Era un coşmar de
scobituri în zăpadă fină făcute de zăpada care cădea
bezele, şi ciuperci, şi cornişe peste tot.
Auzi de aceste fenomene când începi să urci în Anzi,
dar nu le mai văzusem până atunci.
Nu ne puteam explica cum poate zăpada afânată să stea pe pante atât de abrupte.
În Alpi ar fi alunecat dacă panta avea mai mult de 40 de grade.
Este cea mai riscantă, de speriat şi periculoasă căţărare pe care am făcut-o.
Eram speriaţi că vom ajunge într-un impas,
în care nu am mai fi putut urca mai mult.
Pentru că ştiam că nu ne mai puteam întoarce,
nu pe unde ne căţărasem deja.
Ne căţărasem într-o capcană.
Şi mai vedeam şi golul de 150 de metri care ne aştepta.
Şi, cu mare uşurare, pe la 14:00,
am ajuns pe coama de nord şi pe versantul de vest.
Şi ne-am jurat să nu ne mai apropiem de nici un astfel de fenomen.
Eram destul de obosiţi în momentul în care am ajuns la coamă,
Eram sleit. Îmi amintesc că mă gândeam,
"Oh, am făcut coama".
"Acum nu mai pot fi deranjat să urc până acolo".
Şi atunci ne-am gândit, "Stai aşa, am venit până aici".
"aşa că putem merge până în vârf".
Nu prea îmi plac vârfurile, pentru că 80% din accidente se întâmplă la coborâre.
Ne-am decis încă dinainte de a aborda versantul că vom coborî
pe partea de nord a muntelui, într-o depresiune
între muntele Siula Grande şi alt munte, Yerupaja.
Şi apoi vom putea aborda partea mai joasă a versantului.
Norii veneau deja dinspre est. Nori mari.
Ne aşteptam ca aceasta coamă să nu ne ofere surprize,
şi să fie un mod uşor de a coborî.
Speram că vom putea cumva merge.
Şi s-a dovedit dovedit a fi foarte dificil.
A fost groaznic.
Vertical pe partea de vest, cu cornişe suspendate,
şi pe partea de est straturi de zăpadă afânată până la 100 de metri sub noi.
A fost un şoc. Şi a fost foarte periculos.
În acel moment a cam scăpat totul de sub control.
La o oră după ce am părăsit vârful, ne rătăciserăm.
Mergeam prin locuri neumblate, nu puteam vedea nimic.
Apoi norii s-au rupt puţin şi am văzut creasta,
aşa că am început să mă caţăr înapoi pe ea.
Nu ştiam că sunt pe o parte a crestei, dar
era de fapt o cornişă enormă, o masă de zăpadă şi gheaţă care atârna,
şi eu mă urcam peste vârful ei.
Am ramas atârnat, uitându-mă în jos în timp ce zăpada şi gheaţa
se îndepărtau de mine, în jos pe partea de vest a Siulei Grande.
M-am urcat iar pe creastă şi am strigat la Joe
că am găsit creasta, am zis,
"Am găsit creasta, Joe!".
Speram să coborâm în acea zi,
dar când s-a făcut întuneric, eram încă destul de sus.
Tot la 6000 de metri.
Şi în seara aia, în timp ce ne făceam un ceai, combustibilul s-a terminat.
În următoarea dimineaţă a fost destul de evident
că am coborât cea mai urâtă parte a coamei.
Şi eram destul de încrezător că vom ajunge la bază în acea zi.
M-am gândit la acel moment că totul era încheiat, întreaga căţărare.
Eram în faţa lui Simon,
şi dintr-o dată a apărut un perete vertical, tăind în două coama.
M-am lăsat în genunchi, şi am înfipt ambii pioleţi în gheaţa din vârf
şi m-am coborât de pe vârful de gheaţă.
Când bagi pioletul, asculţi sunetul pe care-l face. Şi te uiţi la el.
Acum atârnam bine de ambii pioleţi. Am scos unul, şi
am vrut să-l introduc în peretele vertical.
Şi m-am balansat, şi pioletul a intrat, şi a făcut un...
un sunet straniu.
Şi m-am gândit, "îl scot şi îl repoziţionez.".
Pentru că voiam să înfig corect pioleţii până ajungeam jos.
Şi mă pregăteam să lovesc gheaţa din nou.
Durerea... îmi invada coapsa
şi genunchiul mă durea foarte tare.
Impactul mi-a dus tibia prin genunchi.
Şi în timp ce osul îmi trecea prin tibie mi-a despicat platoul tibian
până sus.
În acel moment, durerea a devenit foarte puternică. La început nu mă puteam calma.
Am continuat să respir şi a început să treacă şi îmi amintesc că m-am uitat vis-a-vis
spre vest şi am văzut că suntem la nivel cu vârful Rasac,
şi am putut aprecia la ce înălţime suntem.
Şi m-am gândit, "La dracu, nu se poate să-mi fi rupt piciorul",
"Dacă mi-am rupt piciorul sunt mort".
Şi apoi frânghia a slăbit.
Ştiam ce înseamnă asta, Simon venea spre mine.
Nu mai simţeam nimic.
Am coborât mâna, nu aveam sânge pe ea,
şi durerea mai scăzuse.
Şi m-am gândit, poate că eram sleit.
Că mi-am rupt doar un ligament, ceva.
Am încercat să stau pe el.
Atunci am simţit osul că cedează şi mi-am dat seama că este rupt.
Privirea pe care mi-a aruncat-o mi-a rămas în minte.
O privire şocată, disperată şi cu un fel de teroare.
Multe lucruri într-o singură privire.
Şi mi-a zis, "Eşti bine?".
Mi-a trecut prin cap să spun, "Da, sunt bine". Aia a fost o prostie.
Cred că am zis, "Nu, mi-am rupt piciorul".
Imediat, dezastru. Am zis "Suntem terminaţi".
Vom fi făcut bine dacă vreunul din noi scapă viu.
M-am gândit,
"Dacă alunecă, mă dau la o parte"
"Îl las, cobor şi scap de toată tevatura asta"
"de a mă descurca cu el şi cu situaţia în care ne aflam".
Mi-a dat nişte calmante care erau de fapt pastile pentru dureri de cap.
Şi nu a vorbit despre nimic.
Era ca şi când... ştia ce înseamnă asta.
Ştia, cum ştiam şi eu, că va trebui să mă părăsească.
Putea să spună ceva de genul "Mă duc să aduc ajutor"
Şi eu aş fi zis "Bine, da".
Pentru că ştiam că nu există ajutor.
Ar fi fost uşor pentru el să spună aşa.
Nu cred că ne-am gândit serios dacă mai există şi altă variantă.
Nu ştiu de ce am crezut că ceva s-a întâmplat.
Mă gândeam "A murit unul sau au murit amândoi?".
Chiar "Dacă unul dintre ei este mort", nu "care dintre ei aş vrea să fie mort", dar
"dacă unul se întoarce, care aş dori să fie?".
Este destul de nasol s-o spui, dar
aş fi preferat să fie Simon.
Mă gândeam, "Oh, n-a plecat".
M-am calmat un pic şi am reuşit să mă concentrez
să mă gândesc cum îl dau jos de pe munte.
Discutasem între noi ce vom face.
Ne-am gândit că aveam 2 frânghii de 50 de metri fiecare.
Şi dacă le legăm împreună avem o frânghie de 100 de metri cu un nod la mijloc.
Aşa că m-am legat la un cap şi Simon s-a legat de celălalt,
teoretic mă putea coborî 100 de metri.
Ca să mă pot ancora, să-l pot coborî
am săpat o groapă în zăpadă şi am stat acolo, ancorându-mă.
M-am aşezat între picioarele lui.
Şi Simon a început să mă coboare.
L-am coborât o lungime de frânghie, 50m,
până când veneau la rând nodurile.
Dar nodurile nu treceau prin siguranţele de la centură.
Aşa că mă oprea.
Eu urmând sa stau pe piciorul stâng, cel bun,
ca să uşurez frânghia.
Am slăbit frânghia destul cât să poată să o dezlege
să treacă nodul pe cealaltă parte
Să o lege de el din nou şi să mă mai coboare 50 de metri.
S-a asigurat destul de bine şi am început să cobor la el.
Şi am repetat procesul.
Simon încerca să mă coboare repede,
şi asta făcea ca partea de jos a piciorului meu să împingă în genunchi.
Era extraordinar de dureros.
Îmi amintesc că eram furios pe el pentru că mă făcea sa sufăr,
şi mă gândeam "Mai uşor",
şi ştiam că trebuie să o facă repede. Nu avea de ales.
Şi avea o faţă severă, îmi amintesc că mă uităm la el,
întrebându-mă dacă era supărat.
Nu am putut să ţin seama prea mult de durerile lui,
pentru că trebuia să ajungem jos.
Săpam locaşuri în zăpada afânată,
şi rezistau doar atât cât să mă coboare pe mine.
Şi de fapt ele se sfărâmau sub el.
Mă cobora pe o frânghie de 9 milimetri. Adică cam atât de groasă.
Dar mâinile au început să îngheţe.
A fost extraordinar ce a făcut,
şi n-am auzit niciodată de altă operaţiune de salvare de genul ăsta.
Coboram înspre furtună. Nu ştiu cât de mare era factorul de vânt,
dar cred că erau -80 grade sau cam aşa ceva.
Am pierdut un litru de sânge în picior, eram în şoc şi deshidratat puternic.
Ajunsesem la momentul în care ar fi trebuit să ne săpăm un adăpost,
să ne băgăm în sacii de dormit şi să ne facem un ceai, să ne rehidratăm.
Dar nu puteam pentru că nu mai aveam combustibil.
Şi am pierdut controlul situaţiei pentru că nu am săpat adăpostul,
şi riscam să fim prinşi într-o furtună care nu se oprea.
La acel moment mi s-a părut că stăm mai bine, şi mi se părea că ajunsesem jos.
Şi am început să mă gândesc,
"Poate după coborârea asta vom mai face încă una şi vom ajunge la gheţar".
Şi dintr-o dată coatele s-au lovit de ceva tare şi gheţos,
şi m-am trezit alunecând pe o pantă abruptă,
şi mă alarmasem total.
Zbieram la Simon să se oprească dar nu mă auzea.
Am observat surplusul de greutate care s-a adăugat pe frânghie,
dar nu i-am dat atenţie. Şi m-am gândit,
"Ei bine, trece peste o bucată mai abruptă".
Când m-am uitat în jos am văzut un mare gol sub mine,
Am fost îngrozit să descopăr peste ce am trecut.
Şi am putut să văd clar că exact sub stâncă se găsea o crevasă,
cam la 25 de metri sub mine.
Am încercat să-mi scot pioleţii să văd dacă aş putea atinge peretele cu ei,
şi în momentul acela am început să fiu coborât iarăşi.
Mă gândeam, "Isuse, nu o face",
pentru că ştiam că nu este destulă frânghie să ajung pe fund.
Şi dacă nu lăsam frânghia liberă,
nu putea să o desfacă ca să o treacă pe partea cealaltă.
Ştiam asta şi am zbierat să nu mă mai coboare.
Am continuat să-l cobor până am ajuns la nod, după care am scuturat frânghia
Acesta era semnalul să-mi lase frânghia liberă.
Şi nu s-a întâmplat nimic.
Şi în continuare nu s-a întâmplat nimic.
Ştiam că singura şansă de scăpare era să mă urc pe frânghie.
Aveam două bucle din frânghie subţire.
Şi cu un tip special de nod, poţi aluneca în sus pe ea,
trăgând de nod, care se strânge pe frânghie.
Adaugi nişte chestii şi poţi sta în picioare.
Şi dacă mai ai una legată deasupra,
stai pe bucla asta pentru că este mai înaltă.
Încercam să stau liniştit ca să nu mişc frânghia.
Şi să trec nodul ăsta prin el,
şi este greu de descris de ce nu am putut să o fac.
Din cauza degetelor, pentru că nu-mi mai simţeam de loc degetele.
Şi am încercat şi cu dinţii,
şi încă odată, şi încă odată.
Mâinile îmi îngheţaseră, picioarele... îngheţasem tot.
Situaţia era disperată şi pentru că nu ştiam
ce face Joe şi în ce poziţie se află.
Nu înţelegeam de ce îi ia atât de mult să elibereze frânghia,
Nu exista nici o explicaţie.
Pusesem o buclă şi o prinsesem de piept să mă ţină drept.
Şi am încercat să o pun şi pe cealaltă, dar mâinile îmi făceau probleme.
Şi am scăpat-o şi m-am uitat la ea cum cădea.
Şi am ştiut că eram terminat.
M-am gândit, "Ei bine, nu mă pot căţăra pe frânghie",
ideea de a te căţăra pe frânghie nu este prea bună
mai ales când ai mâinile îngheţate. Nu se poate.
Nu puteam face nimic şi mă simţeam neputincios.
Şi foarte nervos.
Nu puteam face nimic. Nu puteam elibera frânghia,
Am sta aşa şi asta a durat vreo oră şi jumătate,
timp în care poziţia mea se înrăutăţea.
Încercam să-mi menţin poziţia în gaura sfărâmicioasă în care mă aflam,
şi zăpada începea treptat să plece de sub mine.
Aşa că poziţia mea devenise disperată.
Psihic eram învins.
Pentru că nu puteam face nimic,
aşa că m-am agăţat de frânghie şi am aşteptat să mor.
Şi cred că aş fi murit destul de repede. Vântul era foarte tăios.
Mă duceam în jos în salturi scurte.
Pentru că zăpada aluneca de sub mine.
Îl aşteptam să cedeze şi nu puteam face nimic.
Urma să cadă 100 de metri.
Era la 50 de metri depărtare de mine, dar va cădea dublul distanţei şi va muri.
Şi nu ştia cât de sus mă aflu, dacă până la pamânt mai aveam metri sau centimetri
Pur si simplu nu ştia. Dar, din păcate, ştia că va muri.
Apoi mi-am amintit că am un cuţit în rucsac.
Am luat decizia destul de repede.
Mie mi s-a părut cea mai bună alegere ţinând cont de opţiunile pe care le aveam.
Pentru că nu mă puteam susţine acolo unde eram,
mai devreme sau mai târziu urma să cad.
Mi-am dat rucsacul jos, am deschis buzunarul de sus
şi am scos cuţitul.
Buf!
A fost o noapte îngrozitoare.
Mintea mea era invadată de gânduri despre ce i s-a întâmplat lui Joe.
Mi-a luat ceva timp să mă încălzesc. Şi cred că nici n-am făcut-o bine.
A fost o noapte foarte friguroasă.
Ceea ce mi-a rămas în minte cel mai mult e că îmi era foarte, foarte sete.
Atât de sete încât aveam senzaţia că pot mirosi apa în zăpada din jurul meu.
Simţeam asta puternic.
A fost ciudat.
Nu ştiam ce s-a întâmplat.
Am aterizat într-un loc care nu era plat ci înclinat pe fiecare parte.
Şi alunecam în întuneric.
Cred că am căzut cam 50 de metri.
Am fost surprins că eram în viaţă.
Lumina se stingea treptat,
şi întunericul m-a înghiţit.
M-am simţit foarte speriat, foarte vulnerabil.
Dacă aterizam cu 1 metru mai la dreapta,
aş fi căzut într-o gaură uriaşă.
Am băgat repede un şurub de gheaţă.
Şi apoi m-am uitat împrejur, gândindu-mă,
"Isuse, va fi aproape imposibil să ies de aici".
Frânghia se ducea în sus, 25 de metri, până la o intrare.
Şi apoi m-am gândit, Simon este la capătul ei.
Dar eram sigur că murise. Şi nu simţeam nimic.
M-am gândit, "Dacă trag de frânghie voi da de cadavrul lui".
Dacă ar fi căzut de pe stâncă, pe partea de jos a crevasei,
stând ca o contragreutate,
frânghia ar fi ajuns sus şi apoi ar fi căzut în crevasă.
Dacă trag de frânghie se strânge în jurul corpului lui".
Şi tot venea şi venea,
Şi cum am văzut-o am ştiut că am fost tăiat.
M-am gândit, "O să mor aici".
Am avut un sentiment plăcut la gândul că Simon era în viaţă.
Simon!
Era cumplit să mă uit unde mă aflam.
Nu mori de un picior rupt.
Am impresia că am stins lanterna ca să salvez bateriile.
Era întuneric şi începuse să-mi fie frică.
Este ceva cu crevasele astea,
îti dau un sentiment neplăcut, nu sunt locuri unde să zăboveşti.
Auzeam gheaţa fisurându-se, şi zgomotul vântului peste gheaţă.
Am aprins iar lumina, pentru că nu îmi plăcea în întuneric.
Mă simţeam foarte singur.
Şi îmi era foarte frică.
Aveam 25 de ani, eram în formă fizică bună şi eram foarte ambiţios.
Şi asta era prima mea călătorie. Am vrut să escaladez lumea,
şi nu părea ... asta nu făcea parte din planul nostru.
Trebuie că era foarte târziu.
Nu credeam să mai scap.
La naiba. Idiot, idiot...
Ca alpinist trebuie să deţii mereu controlul.
Făcând altceva, ai putea fi privit ca un semi-ratat. Ai pierdut.
Asta e o copilărie. Am tot plâns.
Mă gândeam,
Credeam că voi fi mai tare.
Se făcea lumină, era 5 sau 6 dimineaţa.
Şi am început să-i strig numele lui Simon din nou.
M-am trezit, m-am îmbrăcat în casa de zăpadă şi am împachetat totul,
Aveam un sentiment de groază.
La momentul respectiv, credeam că Joe a fost omorât în ziua precedentă.
Şi ca pedeapsă, că voi muri şi eu.
Dar decât să stau acolo şi să-mi fie milă de mine,
"Voi continua şi voi muri pe drum în jos".
Terenul cobora brusc foarte repede.
Aşa că m-am învârtit în jurul acestei zone.
Pe când coboram puteam vedea stânca,
pe care îl coborâsem,
aşa că am ştiut apoi că a atârnat,
motiv pentru care nu a putut elibera frânghia.
Şi când am coborât am văzut spre groaza mea,
că la bază era o crevasă enormă,
largă de 12 metri şi fără fund de unde o priveam eu.
Simon!
M-am gândit că s-a trezit cu prima rază de soare.
Pentru că eram foarte însetat.
Şi el ar fi fost însetat, şi ar fi coborât să ia apă.
Şi ar fi vrut să mă găsească.
M-am oprit şi am strigat în crevasă,
şi am strigat şi strigat, "Joe, Joe".
Şi mă gândesc, privind în urmă,
după ce am tăiat frânghia, ar fi trebuit să mă uit,
în crevasă, să văd unde e.
Dar ca să fiu sincer, nu mi-a trecut prin cap atunci.
Eram convins că era mort.
Pe la 10 eram absolut convins că eram pe cont propriu.
Că nimeni nu mai venea să mă ia.
Am fost crescut ca un catolic practicant.
De mult nu mai crezusem în Dumnezeu.
Mă gândeam câteodată dacă la nevoie,
mă voi răzgândi, voi zice câteva rugăciuni, şi voi spune "Scoate-mă de aici".
Nu mi-a trecut deloc prin cap.
Înseamnă că nu cred cu adevărat.
Şi cred că atunci când mori, mori. Asta e, nu există viaţă de apoi.
Nu există nimic.
Mă gândeam, "Pot să mă caţăr afară din crevasă?".
Erau cam 25 de metri de gheaţă care atârna. Nu, nu se putea într-un singur picior.
Am ştiut că sunt amândoi morţi. Dar nu puteam să plec din tabără.
Unul din motive fiind că nu ştiam nimic despre ei, decât
prenumele lor, Joe şi Simon.
Nu le ştiam numele de familie, nu ştiam nimic despre ei.
Şi am avut o idee ciudată, că dacă au căzut de pe munte,
ar fi aterizat la baza lui.
Şi probabil că de la baza gheţarului voi putea să-i văd.
Şi m-am pregătit să merg atât cât puteam de mult.
Am început să merg pe gheţar.
În acel moment eram sigur că voi muri şi eu.
Să traversezi un gheţar de unul singur este foarte periculos,
pentru că sunt crevase acoperite de zăpadă.
Din fericire am găsit o urmă slabă,
de la venire.
Doar când am început să cobor gheţarul mi-am dat seama că voi coborî teafăr,
Că voi scăpa de acolo,
Că voi trăi.
Nu pot descrie ce înfricoşătoare a fost noaptea.
Mi-am zis că aşa va fi, zile întregi.
Trebuie să continui să iei decizii,
chiar dacă sunt greşite.
Dacă nu le iei eşti terminat.
Dincolo de moartea pe ieşitura pe care mă aflam, singura mea şansă era
să cobor şi mai mult.
Nu ştiam ce voi găsi acolo.
Speram doar să găsesc o ieşire din labirintul de gheaţă şi zăpadă.
Mă zbăteam să iau decizia, îmi era frică să cobor mai mult.
Cealaltă opţiune era să stau acolo,
sperând orbeşte că va fi mai bine,
şi am ştiut cumva că nu va fi.
Nu voiam să mă uit în jos,
Eram îngrozit la gândul că nu este decât un gol infinit.
Nu am făcut un nod la capătul frânghiei,
şi dacă nu era nimic acolo nu aş fi putut ţine frânghia,
şi aş fi căzut şi s-ar fi terminat repede.
M-am gândit "Isuse, da mare mai e!".
La acel moment eram terminat fizic,
clătinându-mă în jos printre nămeţi, în continuare foarte însetat.
Mai erau şi o grămadă de gânduri în mintea mea,
vină, îngrijorare, gândindu-mă cum voi explica asta părinţilor lui Joe,
prietenilor, lui Richard.
M-am gândit să spun o poveste decentă,
care să mă arate într-o lumină mai bună.
Şi m-am gândit la asta o vreme.
Singura imagine care îmi vine în minte din Peru,
este momentul în care am văzut o siluetă.
Şi s-a apropiat destul de mult până când am putut să văd cine era.
Dar arăta absolut cumplit.
De nerecunoscut.
Şi am zis, "Unde este Joe?".
Şi el a zis, "Joe este mort".
I-am spus toată povestea în timp ce ne întorceam la bază,
Tot ce s-a întâmplat.
Nu m-a judecat deloc,
a luat-o foarte bine.
Trebuie că am coborât 25 de metri de unde am înfipt şurubul.
Eram în ceea ce părea fundul crevasei,
care avea forma unei clepsidre.
Până la tavan erau cam 50 de metri.
M-am gândit că este mai mare ca domul bisericii Sf. Paul.
Îmi amintesc că m-am uitat în jos, şi era numai zăpadă solidă.
M-am gândit, "Ăsta este fundul crevasei!"
La 15 metri depărtare era o rampă urcătoare.
Iar în vârf se vedea soarele, pătrunzând printr-o gaură.
Şi strălucea, o mare rază de soare.
Asta era calea de ieşire după care mă uitasem!
Mă gândeam, "Pot urca rampa aia!".
M-am târât pe podea, şi am început să mă târăsc pe stomac.
Atunci am auzit ceva rupându-se sub mine.
Am realizat că nu este o podea solidă, că dedesupt părea să fie gol.
Eram îngrozit.
Era ca şi când dintr-o dată eram pe o coajă de ou.
Dacă se rupe nu voi mai putea traversa spre pantă,
şi asta era calea mea de scăpare.
Bine, sunt pe ea, este solidă.
Am început să-mi pun pioleţii şi să mă ridic.
Era extrem de dureros, când picioarele făceau salturi mici, atingeau podeaua în acelaşi moment
Am încercat să mă aşez astfel ca piciorul stâng să nu mai fie primul.
Dar inevitabil l-am lovit pe cel rupt.
Am simţit osul mişcându-se,
aşa că la fiecare salt micuţ aproape am leşinat.
A fost extraordinar de dureros.
Şi era o zi strălucitoare şi însorită.
Toată lumea înviase.
Stăteam în zăpadă şi râdeam.
A fost uşurarea că am scăpat.
Apoi m-am uitat la gheţar şi m-am gândit,
"Abia ai început, amice".
Urmau mulţi kilometri pe un teren extrem de prost.
Dar cred că contemplam faptul că stăteam acolo, fiindcă tocmai realizasem
că făcusem cea mai grea căţărare din viaţa mea
Dacă vii întreg de la o astfel de căţărare, eşti terminat zile întregi
Eşti în stare doar să mănânci, să bei şi să dormi.
Eu tocmai făcusem aşa ceva, aveam un picior rupt, aveam dureri mari,
eram foarte deshidratat, fără mâncare, şi încercam să ajung acasă.
Nu ai cum, nu ai cum să fi pregătit fizic pentru aşa ceva.
Apoi mi-a trecut prin cap că ar trebui să-mi fixez repere.
Mă uitam la un lucru şi mă gândeam,
"Dacă pot ajunge la crevasa aia în 20 de minute",
"o voi face".
Dacă ajungeam în 18 minute eram foarte bucuros,
şi dacă ajungeam în 22 sau 24 de minute, eram supărat până la lacrimi,
şi devenise o obsesie.
Nu ştiu de ce o făceam, cred că înţelegeam în mare ce mi s-a întâmplat,
şi ceea ce voiam să fac era atât de greu că mi se părea că voi claca.
Am stat pe urmele lui Simon şi ele oscilau printre movile,
şi peste alte crevase.
Mă gândeam, "Dacă nu ajung la o gaură cu corpul lui acolo"
"urmele lui mă vor duce printre aceste câmpuri minate cu crevase".
Toţi aceşti munţi uriaşi în jurul tău.
Şi te fac să te simţi mic şi vulnerabil.
Şi te întrebi dacă nu cumva este vreo piază rea pe acolo să-ţi vină de hac.
Era ca şi cum cineva se juca cu o furnică,
punându-i mereu obstacole în cale,
şi într-un sfârşit o va călca în picioare.
Vedeam că urmele lui Simon se umpleau.
Ele reprezentau linia vieţii mele pe gheţar.
Şi am început să devin foarte disperat.
Am început să mă târăsc în întuneric, lucru prostesc pe panta unui gheţar.
Dar eram disperat, şi încercam să văd urmele lui Simon.
Dimineaţă era o zi foarte frumoasă, toate urmele dispăruseră.
Am început foarte devreme,
şi câteodată mă ridicam într-un picior ca să văd drumul,
ca apoi să mă aşez la loc şi să mă târâsc mai departe.
Era o crevasă oribilă un pic la dreapta marginii,
şi am intrat în labirintul ei.
Am văzut gheaţa pornind în jos, apoi am văzut roci.
Cred că eu am deschis subiectul plecării.
Pe de o parte pentru că eram îngrijorat în privinţa lui Simon.
Am simţit că ar fi bine să plecăm cât mai departe de locul ăla.
Nu am vrut să plec imediat,
am simţit că trebuie să stau o zi sau două ca să-mi culeg gândurile,
şi să capăt ceva putere.
Am petrecut o groază de timp spălându-mă,
M-am simţit bine să mă spăl pe păr, pe faţă, să mă bărbieresc...
să iau...
să şterg rămăşiţele, să dau muntele afară din corpul meu.
Îmi era foarte sete, pentru că nu contează câtă zăpadă mănânci,
nu poţi acumula destulă apă în corp.
Şi am văzut pietrele, ştiam cât de mari pot fi bolovanii ăştia,
şi a fost pentru prima dată când m-am gândit,
dacă pot parcurge distanţa.
Am scăpat de tot echipamentul.
Ştiam că nu pot trece de aceste roci, erau prea mari,
şi singura cale era să încerc să sar.
Ştiam că o să cad mult.
Am căzut la fiecare hop,
şi parcă îmi rupeam piciorul de fiecare dată, şi îmi amintesc
că mă uităm în spate de unde pornisem, erau vreo 20 de metri,
şi îmi luase ani. Şi durerea, din numai 20 de metri...
Pot fi neomenesc de încăpăţânat.
Şi îmi place să fac aşa cum vreau.
Şi nu prea mergea cum voiam eu.
Şi m-am uitat la o stâncă şi mi-am zis, "Bine, voi fi acolo în 20 de minute".
Când am decis să parcurg distanţa aia în 20 de minute,
aşa aveam să fac.
Şi asta mă va ajuta, pentru că la jumătatea distanţei,
voi avea dureri aşa de mari.
Nu suportam ideea de a mă ridica şi de a cădea la loc,
dar mă uitam la reper şi gândeam "Trebuie să ajung acolo".
Şi mă gândeam, când zăceam întins prea mult,
"Nu, vei ajunge acolo. Mai ai doar 10 minute, doar 10 minute !".
Era de parcă o parte cinică şi pragmatică din mine îmi spunea
"Trebuie să faci asta, asta şi asta, dacă vrei să ajungi acolo".
"Hai, mişcă, mişcă".
"Bine, ridică-te şi fă-o din nou".
Era destul de insistentă şi destul de clară.
Ca o voce sau o altă parte din mine, spunându-mi să fac ceva.
Foarte nepăsătoare. Fără compătimire,
Fără să înţeleagă faptul că poate sunt obosit sau rănit.
A fost foarte ciudat.
Partea din mine spunea, "Mergi, nu te odihni, continuă să mergi",
şi cealaltă parte din mine, din mintea mea, spunea, "Bine",
se uita în jur şi absorbea lucrurile.
Şi cum timpul trecea, şi sigur zilele treceau,
devenea din ce în ce mai ciudat.
Îmi era foarte, foarte, foarte sete. Eram foarte deshidratat.
Şi partea agonizantă era, toţi bolovanii, toate aceste movile,
sunt în vârful gheţarului. Şi puteam auzi apa curgând.
Tot timpul.
Cădeam de multe ori, şi auzeam apa şi săpăm împrejur, căutând-o.
Nu o puteam găsi.
Şi mă înnebunea, să pot auzi apa curgând.
Îmi făceam griji pentru Simon.
De sănătatea lui, pentru că degetele lui încă mai sufereau din cauza degerăturii.
Şi mi se părea că ăla nu era un loc bun să zăboveşti.
Ne pregăteam să plecăm dimineaţă.
Într-un sfârşit am căzut printre roci, şi nu am dormit foarte bine.
Piciorul mă durea rău. A fost ca o agonie.
Era prima noapte, cred, în care nu a fost furtună.
Nu m-a nins, şi nu a plouat. Şi am putut vedea stelele.
Îmi amintesc că am stat pe spate, timp îndelungat,
uitându-mă la stele.
La un moment dat am avut o senzaţie ciudată că am stat acolo, conştient,
secole, vieţi întregi.
Devenind una cu rocile, şi o parte de unde nu mă voi mai mişca.
Soarele a răsărit, şi a început să mă încălzească.
Şi m-am gândit că ar fi bine să stau acolo întins, să nu mă mai mişc, să nu mai sufăr,
şi Doamne, am fost atât de aproape să o fac.
Am crezut că nu pot parcurge distanţa,
şi am crezut că am să mor,
şi într-un fel m-am împăcat foarte uşor cu ideea.
Şi mi s-a părut foarte normal să continui să mă târăsc,
pentru că nu credeam că va folosi la nimic.
Cred că era singurătatea, sentimentul de a fi abandonat.
Care a fost acolo tot timpul.
Nu m-am târât, pentru că am crezut că voi supravieţui.
Cred că am vrut să fiu cu cineva când mor.
Probabil că în mintea mea, era ca un act simbolic
de ai spune la revedere,
Am băut litri şi litri.
Ca şi când mă alimentam cu combustibil,
M-am simţit imediat mai întremat.
Mă stropeam continuu.
Şi îmi amintesc că mă bucuram de senzaţie, de căldura ei.
Şi era ca o reducere lentă.
Nu doar la nivel fizic. La nivel fizic era doar evidentă
ci o reducere a eului, a totului
M-am simţit de parcă n-aş fi rămas cu nimic.
Şi nu-mi mai păsa.
Nu mai aveai demnitate, nu îţi mai păsa dacă eşti curajos sau slab.
Eşti redus la un nimic. A fost straniu.
Şi încă mai făceam aceste teste de 20 de minute, până aici, până acolo.
Şi atunci am găsit urmele.
Şi am fost sigur că erau Simon şi Richard.
Erau deasupra mea, şi tot mergeau,
şi eu continuam să mă târăsc pe jos,
cu totul convins că se plimbau pe undeva prin spatele meu.
Şi mă gândeam, "asta-i o prostie, ar veni să te ajute",
şi cred că m-am convins singur că ei mă urmăreau,
pentru că nu voiau să mă stânjenească, pentru că făcusem pe mine şi plângeam.
Nu ştiu cât a durat, poate vreo oră.
Credeam pe deplin, şi dintr-o dată a fost ca atunci când spargi un balon.
Şi am realizat că nu sunt acolo, şi am fost extrem de zguduit.
Era cam ora 4 când am ajuns la lac.
Şi la capul îndepărtat era un stăvilar din movile.
Şi din vârful acestui stăvilar de movile,
Aş fi putut să mă uit în jos în vale acolo unde era baza.
De fapt aş fi putut vedea corturile.
Era prima data când mă gândeam la asta,
Mă gândeam, "Voi parcurge distanţa, pot parcurge distanţa".
Şi imediat ce am gândit asta, următorul gând a fost,
"Va mai fi cineva acolo?"
M-am gândit, "Isuse, asta este a patra zi de când l-am văzut pe Simon",
şi în timp ce socoteam, m-am gândit "De ce ar mai fi acolo?"
Ştiam că se va întuneca la 6, şi m-am gândit, "trebuie să ajung acolo",
Şi încercam să o fac cât de repede posibil.
Restul după-amiezei,
am fost acaparat de gândul groaznic că poate au plecat.
Nu mai eram atent la ceea ce se întâmpla cu vremea.
Când am ajuns în vârful movilelor, pe la şase,
vremea se schimbase.
Şi când m-am uitat în jos valea era plină de nori.
Am ascultat atent, sperând să aud un fluierat sau un răspuns, ceva,
dar nu am auzit absolut nimic.
Şi am petrecut mult timp stând pe loc şi plângând, neştiind ce să fac.
Mă gândeam să mă bag în sacul de dormit.
Părea un mod jalnic de a sfârşi lucrurile,
într-un sac de dormit.
M-am gândit, "În regulă, dar continuă să mergi, vei sfârşi acolo jos, undeva".
Nu prea mai ştiu ce s-a întâmplat în restul nopţii.
Nu m-am mai uitat la ceas, şi totul a început să se destrame.
Şi cred că m-am rătăcit.
Şi nu mai ştiam ce fac.
Nu-mi amintesc să mă fi gândit la cineva,
cineva iubit, sau ceva de genul ăsta.
Am avut o clipă în care mi-a trecut prin cap un cântec.
Era de o trupă pe nume Boney M.
Şi nici măcar nu-mi place muzica lui Boney M.
Fata brună în ring,.
Este o fată brună în ring,.
Fată brună în ring,.
Arată ca zahărul într-o prună,.
Prună, prună!.
Arată-mi mişcarea ta,
Hai şi arată-mi mişcarea ta,
Arată-mi mişcarea ta,
Şi am ţinut-o aşa ore întregi.
A fost foarte supărător, pentru că voiam să mi-o scot din cap.
Şi voiam să mă gândesc la alte chestii.
Mă gândeam, "La dracu, o să mor cu Boney M".
Îmi amintesc că câteodată nu mă trezeam,
Cred că am fost treaz tot timpul, dar am avut senzaţia că mă trezesc,
şi mă găseam stând acolo,
Nu ştiam unde sunt.
Era beznă şi ningea, şi credeam că eram înapoi pe gheţar,
sau într-o parcare de maşini şi fusesem bătut,
şi apoi m-am lăsat dus iar.
Îmi amintesc că am mirosit ceva.
Era un miros foarte puternic.
Avea proprietăţile sărurilor de mirosit, de a pătrunde prin tot delirul.
Şi îmi amintesc că eram foarte confuz, nu înţelegeam ce înseamnă.
Mi-a luat ani ca să înţeleg ce înseamnă.
Am crezut că sunt eu.
Şi foarte încet mi-am dat seama,
"M-am târât prin zona latrinelor din baza noastră".
Şi atunci am realizat că sunt aproape de corturi.
În timp ce zbieram m-am gândit, "Asta a fost, aici s-a terminat jocul".
Nu mai sunt capabil să merg mai departe.
Am făcut greşeala de a spera puţin, că ei mai erau încă acolo.
Şi când am strigat, şi ei nu erau acolo,
am ştiut că sunt mort.
Atunci, când nimeni nu a răspuns,
a fost... am pierdut ceva.
M-am pierdut pe mine.
M-am trezit, fără să ştiu de ce.
Şi simţeam o atmosferă ciudată,
Auzeam vântul urlând în afara cortului.
Şi am început să aud altceva.
Mi-am dat seama,
că singurul lucru ce ar putea să fie,
ar fi Joe strigând afară.
Dar asta era imposibil de vreme ce el era mort,
şi murise acum 3-4 zile.
Şi atunci am auzit iar, mai clar,
şi chiar părea că cineva ţipa. Simon.
Aş fi putut intra în panică, dar nu putea fi Joe,
pentru că Joe era mort.
Şi apoi dacă este afară, va fi chestia asta oribilă,
nu poate fi om, pentru că,
nici un om nu poate trece prin aşa ceva, şi să fie în afara cortului.
Stăteam întins acolo, neştiind ce să fac.
Şi apoi Simon s-a trezit.
"Simon!", era clar numele meu.
Am ştiut că este Joe, am ştiut imediat.
Mă uitam împrejur, şi apoi am văzut chestia asta plutind.
Desigur Simon a trecut la acţiune.
Pe neaşteptate am auzit voci.
Tu eşti?
Mă abţineam, pentru că nu părea a fi un om acolo.
Şi ne-am dus în amonte, chiar de unde veneau strigătele,
cam de la 60-80 de metri depărtare de bază, şi acolo era Joe.
Nu îmi venea să cred, până când l-am văzut,
şi chiar şi atunci era puţin greu de crezut,
din cauza ciudăţeniei nopţii şi a stării în care se afla.
Într-o stare absolut groaznică.
Părea o apariţie fantomatică.
Părea că trebuie să mă ciupesc pentru a crede că e adevărat,
că asta se întâmpla cu adevărat.
- Ajutor ! - La dracu, Joe!
Simon,
Înjura la greu. Înjura la greu.
Richard, ridică-l!
Richard, ţine-l, idiot tâmpit! Ridică-l!
Mi-l amintesc pe Simon apucându-mă de umeri,
şi ţinându-mă in braţe.
Îmi amintesc asta.
Sentimentul de a fi ţinut în braţe.
Mi-a mulţumit pentru că am încercat să-l cobor de pe munte,
şi pentru tot ce am făcut până la momentul acela,
când am tăiat frânghia,
şi mi-a spus, "Aş fi făcut la fel".
Alea au fost primele cuvinte pe care mi le-a spus.
Şi îmi amintesc înainte să-i facem ceva, înainte să închidem uşa
a spus, "Unde îmi sunt pantalonii?".
A trebuit să-i explicăm că i-am ars pantalonii, ceea ce l-a înfuriat destul de tare.
Şi cred că asta m-a readus înapoi la viaţă.
Realizând că este acelaşi Joe, reînviat.
Joe şi-a pierdut o treime din greutatea corpului în această încercare grea
După doi ani şi şase operaţii, Joe s-a putut căţăra din nou.
El continuă să se caţere şi astăzi.
Simon s-a întors în Anglia unde a fost criticat de mulţi din comunitatea de alpinism deoarece a tăiat frânghia partenerului.
Joe l-a apărat întotdeauna cu hotărâre.
Nimeni nu a mai repetat cu succes căţărarea lui Joe şi Simon pe Siula Grande.
Traducerea: www.virtualromania.org