Penjali smo se jer je zabavno.
I, uglavnom je i bilo zabavno.
To je sve što smo radili.
I bili smo delom anarhični, delom neodgovorni,
i nije nas uopšte bilo briga ni za koga i ni za šta drugo,
samo smo želeli da se penjemo širom sveta. I bilo nam je zabavno.
Bila je to fantastična zabava.
Tu i tamo bi krenulo loše. Tada nije.
1985. dva mlada Britanca, Džoe Simpson i Sajmon Jejts,
su otputovala u udamljeni kraj Perua.
Ova dva ambiciozna planinara su želela da osvoje...
još neosvojeni, ozloglašeni vrh Siula Grande, visok 6.400 m
i to sa zapadne strane.
Njihova priča je postala planinarska legenda.
Kad smo stigli u Peru ja sam imao 25 a Sajmon 21 godinu.
Ali smo se već imali dosta obavljenih penjanja po Alpima.
Popeti se na još neosvojeni vrh, ili se popeti novim putem...
to je ono što me pokretalo kao planinara.
Naš prijatelj, koji je izveo neverovatan planinarski poduhvat u Južnoj Americi,
je još sredinom 70-ih, video ovaj put.
Čini mi se da je rekao da bi to bio pravi izazov.
Od svih vrhova te visine, samo još ovaj niko nije
osvojio sa te strane.
Ta strana je sasvim nepoznata.
Naiuzbudljivije je ono što je totalno neistraženo.
To je izolovana tačka, na dva dana hoda od puta.
Okolne planine deluju ogromno,
u poređenju sa vrhovima Alpa koje sam video.
Konačno smo stigli, to je bilo polazište ka Siauli Grande.
Odatle nam više magarci nisu mogli biti od pomoći.
Mislim da je to 7-8 kilomettara od podnožja planine.
Znali smo da nam je Siula Grande iza leđa, ali je nismo videli.
U Limi smo sreli momka, Ričarda Houkinga. On je putovao skroz sam.
Mislim da smo ga pitali, "Zašto nam se ne pridružiš?"
Čini mi se da je odgovorio da ne zna baš ništa o planinarenju.
Nisam imao predstavu gde sam pošao,
ili još bolje, u šta sam se upustio.
Pozvali smo Ričarda jer nam je bio potreban neko ko će...
da nam pripazi opremu u baznom kampu dok se mi penjemo.
Sajmona sam prilično dobro upoznao.
Ne znam da li je to bilo zbog njegove ličnosti
ili, možda zato što je bio popustljiv prema meni kao
nekom ko nije alpinista u planinskom okruženju.
Ali, video sam i da ću se veoma teško približiti Džou.
Bio sam mnogo ambiciozniji u svemu tome od Sajmona.
Siula Grande mi je mnogo značio.
Znali smo da je veliki broj ekspedicija tu propao.
Čak i da niko nije pokušao, stvar bi bila ista.
Činjenica je bila da su ljudi pokušavali i da nisu uspeli pa smo znali da će biti teško.
Ja sam mislio, "Pa, mi ćemo to da uradimo. Bolji smo od drugih".
Od sedamdesetih ljudi pokušavaju da se popnu na...
najviše svetske vrhove takozvanim Alpskim stilom
U osnovi, Alpski stil podrazumeva da napunite ranac...
odećom, hranom i opremom za penjanje,
krenete sa penjenjem iz baznog kampa i pokušavate da osvojite vrh...
u jednom jedinom naletu.
Znači, ne pravite liniju kojom ćeš ići prethodnim postavljanjem konopaca,
i ne postavljate logore usput gde vas čekaju zalihe pri silasku.
To je najčistiji stili i stil kojim smo Džeo i ja krenuli na Siulu Grande.
To je veoma zahtevan način penjanja, jer nemate nikakvu odstupnicu.
Ako nešto pođe naopako nalazite se u opasnosti.
Nema spasilaca, nema helikoptera i nema drugih ljudi.
Nemate prava na grešku.
Ako ste teže povređeni verovatno ćete umreti.
Tu stranu još nisam bio video, izgledala je strmo.
Mislim da sam pomislio, "Bože, ogromna je!"
Izgledalo je teže nego što sam mislio i očekivao.
Ali, bio sam uzbuđen.
PRVI DAN
Početak je bio fenomenalan.
Za to smo živeli.
Obožavam penjačke pokrete.
Kad penjenje dobro ide osećate se neverovatno.
To je kao kombinacija baleta i gimnastike.
Neverovan spoj snage i gracioznosti.
Za mene, planine su najlepši deo planete.
Kad sam na planini imam neverovatan doživljaj prostora,
i neverovatan osećaj slobode, kad pobegnem od
sve ove gužve u kojoj smo svakodnevno.
Mislim da smo se i sami iznenadili kad smo stigli na ledeno polje na 300 m,
na tačku gde je led prožimao stene i
gde smo naišli na vertikalne kaskade.
Tu smo započeli sa komplikovnim penjanjem.
Činjenica da ste vezani za svog partnera,
znači da imate bezgranično poverenje u tuđe veštine i mogućnosti.
Ali, u pojedinim trenucima i sami pomislite,
"Za ime božije, Sajmone, samo nemoj da padneš. Za ime božje, ne padaj!"
Konopac može da vam spase život, ali može i da vas ubije.
Ako vaš partner padne, pade sa svom svojom opremom, i vi ste mrtvi.
Odoste sa njim.
Ako radite tu vrstu penjanja kad tad ćete morati da se oslonite
u potpunosti na svog partnera.
Mislim da smo bili veoma zadovoljni na kraju prvog dana.
Dobro nam je išlo i dobro smo napredovali.
I tada smo bili veoma sigurni u to da ćemo uspeti.
DRUGI DAN
Na tim visinama brzo dehidrirate.
Morate uzimati mnogo tečnosti, 4-5 litara dnevno.
A jedini način za to je da topite sneg.
A sve traje jako dugo.
Da biste bilo šta skuvali na toj visini potrebna vam je večnost.
Treba vam oko sat da skuvate dva čaja.
Baš zbog toga, možda nismo kuvali onoliko koliko smo trebali,
ali nismo imali ni bog zna kakve zalihe plina sa nama.
Sada baš i ne rizikujemo mnogo u životu.
Ali ako hoćemo malo da rizikujemo moramo da izađemo iz kolotečine.
Tako ćemo ponovo osetiti da smo živi.
Nikad ranije se nisam popeo tako visoko,
a užasno je naporno penjati se po tolikom ledu.
Ne samo da je tehnički teško, nesigurno i zastrašujuće...
nego vam i srce kuca kao ludo usled velike visine.
Pored toga, veoma je hladno.
A mi smo bili na 5800-6000 metara, i bilo je vrlo vetrovito.
Tada je počeo i sneg da pada, što je značilo...
da se vidljivost smanjuje i da postoji opasnost od lavina.
Sneg vam se bukvalno lepi za odeću.
A onda kreće da se smrzava tako da na kraju imate ledeni oklop.
Poslednji deo puta...
od, tu nekih 100 metara, predstavlja pravi košmar.
Totalno nestabilni paperjasti sneg.
Nemate za šta da se pričvrstite
To je bilo fizički veoma zamorno, pravo penjanje celim telom.
Trebalo nam je oko 5-6 sati da bismo se popeli nekih 65 metara.
Nastavili smo i kad je pao mrak.
Bilo mi je strašno hladno, jer sam mirno sedeo
dok je Sajmon pokušavao da se penje.
Bio sam blizu smrzavanja.
Jednostavno znate da ako, bez obzira na sve, nastavite
neće na dobro izaći.
Zato smo iskopali rupu u snegu.
TREĆI DAN
Ujutru, kad je svanuo lep dan,
videli smo vrh na koji želimo da se popnemo.
Izgledao je kao noćna mora...
nažebljena najfinijom prašinom, izdubljena snegom koji je padao,
kao pena koja je prekrila ceo vrh.
Čuli smo u ranije za taj čudni, prašnjavi sneg koji pada u Andima,
ali ga nikad ranije nismo videli.
Hteo sam da pitam naučnike kako se taj novi sneg zadrži na tim strmim stenama?
U Alpima on bi , jednostavno, skliznuo, ako je nagib veći od 40 stepeni.
To je jedno od najnesigurnijih, najtežih i najopasnijih penjanja koje sam uradio.
Bili smo strašno uplašeni da ne dospemo u ćorsokak,
odakle više ne bismo mogli da se penjemo,
jer smo znali da ne bismo mogli da siđemo,
ne onuda kuda smo već prošli.
Penjali smo se pravo u klopku.
I ne samo to, već smo mogli i da vidimo strminu od 150 m koja nas je čekala.
Zato smo osetili veliko olakšanje oko 14:00
kad smo se dočepali severnog grebena na zapadnoj steni.
Tada smo se i zakleli da više nećemo prići ni blizu žljebova.
Bili smo veoma umorni kad smo stigli na taj greben.
Ja sam bio mrtvosan. Sećam se da sam pomislio,
"Bogca ti, stena je naša,
"samo mi nije jasno čemu tolika muka da se ovde popnemo?"
A onda nam je palo na pamet, "Čekni malo, kad smo prešli toliki put,
"onda možemo i do samog vrha".
Ja lično ne volim baš mnogo vrhove, jer se prilikom spuštanja dešava 80% nesreća.
I pre nego što smo osvojili vrh odlučili smo da ćemo se spuštati...
niz severni greben sve do...
prolaza između planina Siula Grande i Jerupaja,
tako da bismo lako sišli niz manju strminu stene.
Sa istoka su već počeli da se navlače oblaci. Veliki oblaci.
Očekivali smo da je greben prilično ravan i da...
će po njemu biti lako spuštanje.
Nadali smo se da ćemo moći, maltene da šetamo.
A ispostavilo se da će biti veoma teško.
Bilo je jezivo.
Vertikalan sa zapadne strane, sa ivicama koje su se nadvijale nad bok,
a sa istočne strmina koja se naglo spuštala na 100 m ispod nas.
Bili smo šokirani. Izgledalo je veoma opasno.
Stvari su se izmicale kontroli.
Na pola sata - sat od početka spuštanja sa vrha, izgubili smo se.
Sad smo bili u divljini, nismo ništa videli.
Onda su se oblaci malo razmakli i ja sam video greben,
pa smo opet počeli da se penjemo po njemu.
Nisam znao da sam na toj istoj strani grebena jer se...
ogromni venac od snega i leda nadvijao nad nama...
a ja sam hodao hodao po njegovom vrhu.
Visio sam i gledao dole kako sav taj sneg i led...
pada daleko od mene niz zapadnu stranu Siaule Grande.
Vratio sam se na greben i doviknuo Džou...
da sam našao greben, prosto sam rekao,
"Našao sam greben, Džoe!"
Nadali smo se da ćemo se taj dan spustiti,
ali kad je pao mrak još uvek smo bili vrlo visoko.
Bili smo na 6.000 metara.
I te noći, dok smo kuvali, nestalo nam je plina.
ČETVRTI DAN
Bilo je prilično očigledno da nas sledećeg jutra
čeka lakši deo spuštanja niz greben.
A ja sam bio sasvim siguran da ćemo se tog dana domoći našeg baznog kampa.
Tada sam mislio da smo završili sa penjanjem.
Išao sam ispred Sajmona,
i odjednom sam naišao na vertikalni zid koji je delio greben.
Spustio sam se na ruke i kolena, i čekićem zakucao obe moje sekire u vrh...
i počeo da se spuštam niz ledenu liticu.
Kad ukucavate sekiru, slušate zvuk koji proizvodi. I gledate je.
Sad sam visio sa obe sekire, izvadio sam čekić...
ne bih li ga zakucao u vertikalni zid.
Zamahnuo sam, šiljak je ušao, i napravio...
vrlo čudan zvuk.
Pomislio sam, "Pa, izvadiću ga i naći neko bolje mesto."
Samo sam hteo da ga izvadim i da ga bolje učvrstim.
Taman kad sam zamahnuo da ga prikucam ponovo
Bol mi je... preplavio butinu,
i kolena su me strašno bolela.
Udario sam jednom nogom pravo u koleno druge,
Kako mi je kost išla u cevanicu, prepolovila je,
i nastavila na gore.
Strašan bol. U početku nisam mogao da se savladam.
Samo sam disao i počeo je da jenjava a ja sam, sećam se, razgledao okolo...
Kad sam pogledao ka zapadu video sam da smo naspram vrha Rasak,
tako da sam sad imao visinski reper,
samo sam pomislio, "Jebi ga ne smem da slomim nogu".
"Ako sam slomio nogu, mrtav sam."
Tada se konopac olabavio.
Znao sam da to znači da Sajmon ide ka meni.
Nisam osetio ni jednu kosku.
Pogledao sam ruku, nije bilo krvi,
ai bol je malo uminuo.
Pomislio sam da sam se možda samo dobro zviznuo.
Da sam istegao ligamente ili tako nešto.
Pokušao sam da ustanem.
Osetio sam kako se kost pomera, i nekakvo struganje. Znao sam da je polomljena.
Taj njegov pogled mi se urezao u pamćenje.
Pogled pun očaja, sav u šoku i, nekako, preplašen.
Mnogo stvari u jednom jedinom pogledu.
Pitao me je, "Jesi li dobro?"
Mislim da mi je došlo da odgovorim, "Da, dobro sam." Bilo bi to jako glupo.
Mislim da sam rekao, "Ne, polomio sam nogu."
Kao grom iz vedra neba. Pomislio sam, "Gotovi smo."
Biće dobro ako se iko od nas izvuče živ.
A onda mi je palo na pamet,
"ako on sklizne niz padinu ja ću morati da nastavim sam, "
"moraću da ga ostavim i da se spustim sam i neću morati da se bakćem..."
"ni sa njim, ni sa ovom užasnom situacijom."
Dao mi je tablete protiv bolova koje su, u stvari, delovale na glavobolju.
I nije baš ni o čemu pričao.
Bilo je to kao da... On je znao šta to znači.
On je znao, a i ja sam znao, da će, na kraju, morati da me ostavi.
Mogao je da kaže, nešto kao, "Idem ja po pomoć",
ja bih mu odgovorio, "Da, dobro".
Jer sam znao da mi nema pomoći.
To je billo najlakše, da to kaže.
Mislim da smo obojica shvatili da ne postoji drugo rešenje.
Mogao sam da stavim ruku u vatru da im se nešto dogodilo.
I počeo sam da razmišljam," Šta ako je jedan od njih, ili ako su obojica mrtvi?"
Čak "ako je jedan od njih mrtav", ne "koga bih ja voleo da je mrtav",
ili "ako se jedan vrati, koga bih ja želeo?"
Pa sad je to prilično bezosećajno reći ali pretpostavljam
da, kad bih mogao da biram, to bi bio Sajmon.
Mislio sam, "Oh, pa one me ne napušta."
Malo sam se smirio i pokušao da fokusiram misli...
na to kako da ga spustim niz planinu.
Diskutovali smo međusobno šta sve moramo da uradimo.
Razmišljali smo da povežemo naša dva kanapa od po 50 metara.
Tako ćemo imati konopac od 100 metara sa čvorom na sredini.
Ja sam se vezao za jedan, a Sajmon za drugi kraj.
Teoretski je tako Sajmon mogao da me spusti 100 metara.
Da bih ga spustio morao sam i ja da se učvrstim,
zato sam iskopao rupu u snegu, seo u nju i odupro se nogama..
A ja sam, nekeko, ležao između njegovih nogu.
I tako je Sajmon počeo da me spušta.
Spustio sam ga za dužinu jednog konopca, oko 50 metara,
a onda je naišao čvor na spoju dva užeta.
Čvor nije mogao da prođe kroz vođice.
Morao je da stane.
Morao sam da stanem na levu nogu, zdravu nogu,
da bih popustio konopac.
Taman sam toliko olabavio uže da može da ga oslobodi...
i ponovo vrati u viođice ali sa čvorom sa druge strane,
veže ga za sebe i nastavi da me spušta još 50 metara.
Osigurao se prilično dobro pa sam sad i ja mogao da siđem do njega.
I tako smo ponavljali postupak.
Sajmon je pokušavao da me spušta što brže,
zbog čega je moje stopalo landaralo i sve više mi izvrtalo koleno.
Neopisivo bolno.
Sećam se da sam bio ljut na njega zato što me je povređivao,
i mislio sam, "samo polako",
mada sam znao da mora brzo da me spušta. Nije imao izbora.
Bio je toliko smrknut da sam se, kad sam ga pogledao,
pitao koliko ga je sve ovo iznerviralo.
Nisam smeo mnogo da se obazirem na njegove bolne krike,
zato što smo morali da se spustimo.
Morali smo da kopamo rupe u tek napadalom snegu, kako bi seo.
One bi trajale taman toliko dok me ne spusti.
I one su se, u stvari, obrušavale oko njega.
Spuštao me je konopcem od 9 mm, tačnije 8.8 mm. To je ove debljine.
Ali su ruke veoma promrzle.
To što smo uradili je izvanredno,
jer još nisam čuo za takvo spašavanje, sa planine, bez ičije pomoći.
Sad smo se već spuštali po pravoj oluji. Ne znam koliki je bila brzina vetra...
...ali je duvao jezivo, čini mi se bar 150 km/sat.
Izgubio sam bar litar krvi, bio sam u šoku i na granici dehidratacije.
Došli smo do tačeke kad je trebalo iskopati pećinu u snegu, napraviti zaklon,
uvući se u vreće za spavanje, skuvari nešto i povratiti tečnost.
Nismo mogli da kuvamo, jer nismo imali plina.
Tu smo i izgubili kontrolu jer nismo mogli da iskopamo pećinu.
Nismo smeli da rizikujemo da nas oluja, koja nije jenjavala, zarobi unutra.
I pored svega sve više nam se tada činilo da smo skoro sišli.
Počeo sam polako da razmišljam:
"posle ovog moraćemo još jednom ovo da uradimo i tu smo, na glečeru".
Odjednom sve je postalo čvrsto i ledeno ispod mojih laktova,
i sve strmije, tu je bio nagib i iznenada je bilo jako strmo,
Strašno sam se uplašio.
Pokušao sam da doviknem Sajmonu, što sam jače mogao, da stane, ali me nije čuo.
Primetio sam da me konopac više vuče,
ali nisam tome pridavao pažnju. Pomislio sam:
"Pa, naišao je na neki strmiji deo."
Pogledao sam dole, letimično, i video ogroman ponor.
Bio sam užasnut kad sam video nad čim visim.
Mogao sam jasno da vidim veliku jamu usred stene,
oko 25 metara ispod mene.
Pokušavao sam sekirom da dohvatim zid koji je bio ispred mene.
Čini mi se, čim sam počeo to da pokušavam, opet sam počeo da propadam.
Pomislio sam,"Bože, radi mi to, ne radi mi to!",
jer sam znao da je konopac kratak i da ne bih stigao do dna.
A ako ja ne popustim pritisak na konopac,
on neće moći da otkači konopac.
Sve sam to znao, i ponovo sam zaurlao da me ne spušta.
Nastavio sam da ga spuštam svedok nisam stigao do čvora. Onda sam zadrmao kanap.
To mu je bio signal da malo popusti kanap.
Ništa se nije dešavalo.
I dalje se ništa nije dešavalo.
Znao sam da bi mi jedini izlaz bio ako bih uspeo da se popnem uz kanap.
Imao sam dve 'prusik' petlje. To su petlje od tankih niti kanapa.
I ako umete da vežete jednu vrstu čvora koja može da kliša po kanapu,
a kad je povučete ona stegne kanap.
Kad se uhvatite za nju, imate oslonac i možete da se uspravite.
A ako imate još jednu, vezanu iznad onda ovu možete da povučete nagore.
Tako možete da se penjete.
Pokušavao sam da se držim uspravno, da ne bih pomerao konopac.
A onda sam pokušao da napravim još jedan čvor, pa još jedan,
a onda je ovaj jebeni konopac... Ni sad ne umem da objasnim kako nisam mogao to da uradim.
Možda zbog mojih prstiju, jednostavno nisam uopšte osećao prste.
Onda sam gledao šta da radim pa sam proturio, i koristeći zube,
obmotavao i obmotavao.
Ruke su mi bile hladne, stopala... Bilo mi je veoma hladno.
Situacija je bila bezizlazna, a činjenica da nisam imao predstavu...
šta Džoe radi ili u kakvom je on položaju, samo je pogoršavala stvar.
Ja jednostavno nisam shvatao zašto mu toliko treba da popusti konopac,
nisam pronalazio ni jedno prihvatljivo objašnjenje za to.
Držao sam se za jednu petlju prljubljujući se grudima uz kanap ne bi li stajao vertikalno.
Pokušao sam da zavežem i drugu, ali sam imao velikih problema sa rukama.
Onda sam ispustio tu prokletu stvar i posmatrao kako pada.
I znao sam da sam gotov.
Samo sam pomislio, "Nema ništa od penjenja!"
Ako ikad pomislite da možete da se penjete po kanapu bez nogu, ne možete.
Posebno ne ako su vam ruke smrzute. Neće moći.
Nisam mogao ništa da preduzmem. Bio sam apsoluno bespomoćan.
I neverovatno besan.
Nisam mogao ništa da uradim. Nisam mogao da popustim konopac.
Samo sam visio, a to je trajalo već sat, možda sat i po.
Za sve to vreme moja situacija je postajala sve bezizlaznija.
Borio sam se da se održim u svojoj klimavoj, nazovi, stolici,
jer je sneg polako klizio ispod mene.
Moja situacija je postala bezizlazna.
Izgubio sam bitku na psihološkom planu.
Pošto sam bio apsolutno nemoćan,
samo sam se opustio i čekao smrt.
I mislim da bih, u stvari, vrlo brzo i umro. Duvao je hladan vetar.
Bukvalno sam klizio niz planinu u kratkim trzajima,
jer se suvi sneg jednostavno obrušavao poda mnom.
Očekivao sam da se otkači, a ja nisam mogao ništa da preduzmem.
Padaće, od prilike, 100m.
Bio je 50m iznad mene, padao bi dva puta toliko i sigurno poginuo.
Pri tom nije mogao da zna koliko sam ja metara, ili centimetara, udaljen od tla,
jednostavno, nije znao. A da je znao, bar ja tako mislim, umro bi.
Tad sam se setio da sam na vrh ruksaka spakovao perorez.
Prilično brzo sam odlučio.
Izgledalo mi je kao normalna stvar u datim okolnostima.
Nije postojao način da se održim tu gde sam,
pre ili kasnije, povukao bi me niz planinu.
Skinuo sam ruksak, otkopčao gornji džep jednom rukom,
i izvadio perorez.
Buf!
Bila je to grozna noć.
Sve vreme su me mučile misli šta je bilo sa Džoem.
Trebalo mi je dosta vremena da se ugrejem. A nisam ni uspeo sasvim, pretpostavljam.
Noć je bila izuzetno hladna.
Sad kad se setim znam samo da sam bio neverovatno žedan.
Na mestu gde sam pao mogao sam da osetim miris vode u snegu.
Osećao se veoma jak miris.
Bilo je to veoma čudno.
Nisam znao šta se desilo.
To na šta sam pao nije bilo ravno, već nagnuto na obe strane.
I ja sam se klizao, u mraku.
Mislim da sam padao ukupno oko 50m.
Bio sam prilično iznenađen što sam ostao živ.
Zrak sa svetiljke sa šlema je padao, i padao, i padao,
i mrak ga je, na kraju, progutao, nestao je.
Bio sam sasvim rastrojen, i vrlo, vrlo ranjiv.
Da sam pao samo 1m udesno,
samo bih skliznuo u ogromnu rupu.
Što sam brže mogao, ukucao sam klin u led.
Gledao sam unaokolo i razmišljao,
"Isuse, biće skoro nemoguće izvući se odavde".
Moj konopac je išao na gore 25m, sve do malog ulaza u rupu.
Mislio sam da je Sajmon na njegovom kraju.
Ali, bio sam siguran da je mrtav. I to mi ništa nije značilo.
Mislio sam, "Ako povučem ovaj konopac, obmotaće se oko njegovog tela."
Zato što je pao sa litice, na donju stranu grebena,
i sad, leži tamo mrtav kao protivteg,
a konopac bi se vratio nazad i spustio se niz greben.
Zato sam mislio da, ako ga povučem taj konopac će se obmotati oko njegovog tela.
A konopac je dolazio, i dolazio, i dolazio...
Uskoro sam video da je kraj bio odsečen.
Pomislio sam, "Umrećeš ovde!"
Ali sam osetio i zadovoljsto, spoznavši da je Sajmon živ.
Sajmone!
Sagledavši svoj položaj shvatio sam da se nalazim u groznoj situaciji.
Znate, ne umire se od polomljene noge.
Pomislio sam da ugasim lampu na šlemu, ne bih li prištedeo malo baterije.
Bilo je mračno i počeo je strah da me obuzima.
Bilo je nešto u tim grebenovima,
nešto užasno što vam daje do znanja da se tu ne može živeti.
Čuo sm led kako krcka, i zvuke vetra u ledu.
Ponovo sam upalio svetlo jer se nisam dobro osećao u mraku.
Odjednom sam bio strašno usamljen.
I veoma uplašen.
Imao sam 25 godina, bio sam u formi i preambiciozan.
Ovo je bio moj prvi pohod, a hteo sam da se popnem na ceo svet,
i ništa nije izgledalo... ovo nikako nije bilo deo tog plana.
Moralo je biti jako kasno.
Sad kad razmislim čini mi se da sam tada mislio kako se neću izvući.
Jebi ga. Glupak, glupak.
Kao alpinista sve morate držati pod kontrolom, sve pod kontrolom.
Držeći se toga smanjujete opasnost upola mogućnost greške.
To je bilo detinjasto. Vikao sam i vikao.
Mislio sam...
...da ću biti čvršći.
PETI DAN
Postalo je svetlije, kao da je bilo 5-6 sati.
Počeo sam opet da dozivam Sajmona.
Ustao sam, obukao sa u svom malom, snežnom domu, i spakovao sve stvari.
Osećao sam ogroman strah.
Tada sam bio siguran da je Džoe poginuo prethodnog dana.
A sada ću i ja odvde da ostavim kosti. Biće to neka vrsta kazne.
Ali radije nego da sedim tu, sažaljevajući sebe ili tako nešto,
"Nastaviću dalje i, ako treba, umreću na silasku!"
Veoma brzo naišao sam veliku liticu.
Malo sam zaobišao najstrmiji deo.
Kad sam počeo da se spuštam video sam onaj ledeni venac,
preko koga sam ga spustio,
tada sam shvatio da je on, bukvalno, visio,
i da samo zbog toga nije mogao da popusti konopac.
Kad sam se spustio još niže video sam, na svoj užas,
da se u dnu ove ledene litice nalazi nenormalno velika pukotina,
12 metara široka i, sa mesta gde sam ja bio, izgledalo je da nema dna.
Sajmone!
Ustaće sa prvim svetlom, tako sam mislio.
Bio sam strašno žedan.
I on je verovatno bio. Tako bi se i spustio dole, po vodu.
I tako bi me i pronašao.
Sad sam i ja stao da se odmorim, a onda sam povikao pravo u pukotinu,
a vikao sam i vikao, "Džoe, Džoe!"
Onda mi je palo na pamet, zahvaljujući kasnom paljenju,
da je trebalo, kad sam isekao konopac, da siđem do
pukotine i pogledam gde je pao.
Ali, da budem iskren, do tog trenutka uopšte nisam ni pomišljao na to.
Jednostavno, bio sam siguran da je poginuo.
Sasvim ubeđen, 100 po sto, apsolutno siguran da sam prepušten sam sebi...
i da niko neće doći da me izvadi,
ponovo sam postao pobožni katolik.
Davno sam prestao da verujem u Boga.
I, uvek sam se pitao, da li ću se, ako mi se dogodi nešto, ili ako budem pod pritiskom,
vratiti Bogu, izmoliti par "Zdravo, Marija" i reći, "Vadi me odavde!"
To mi se još nikad nije desilo.
To znači da ja nisam vernik.
I stvarno mislim da kad umreš, umro si. To je to, nema zagrobnog života.
Nema ničeg.
Razmišljao sam da li mogu da se popnem gore?
25 m ledene nadstrešnice. Nema šanse. Ne bih mogao ni sa sa zdravom nogom.
Znao sam da su obojica mrtvi, ali nisam mogao tek tako da se pokupim i odem iz kampa.
Čak nisam ni znao ništa o njima,
osim njihovih imena, Džoe i Sajmon.
Nisam im znao ni prezimena, nisam znao baš ništa o njima.
A onda mi je došla bizarna ideja, da ako su pali sa planine,
morali su da padnu u njeno podnožje.
Onda bih morao, tako sam razmišljao, da ih vidim sa dna glečera.
I krenuo sam sa namerom da idem što dalje mogu,
Tako sam počeo sam da se spuštam niz glečer.
Tada sam još uvek bio sasvim siguran da ću i ja umreti.
Prelaziti sam preko glečera je veoma opasna stvar,
zato što postoji mnogo pukotina u ledu koje su prekrivene snegom.
Na sreću uspeo sam da sledim tragove koje smo ostavili,
kad smo tuda prošli.
Kad sam sišao sa glečera, shvatio sam da ću uspeti,
da ću se izvući,
da ću preživeti.
Ne umem da opišem kako je jeziva bila noć.
Mislio sam da bi tako moglo da bude danima.
Morate da donosite odluke, morate nastavljati da donosite odluke,
makar one bile i pogrešne.
Ako ne donosite odluke, gotovi ste.
Da ne bih ubrzo umro tu gde sam, moja jedina šansa je bila da...
se spustim dublje u raspuklinu.
Nisam imao predstavu na šta ću naleteti tamo dole.
Samo sam se nadao da ću naći izlaz iz ovog ledeno-snežnog lavirinta.
Stvarno mi je bilo teško da donesem tu odluku, jer sam se plašio da se spustim dublje.
Druga mogućnost mi je bila da jednostavno sedim tu,
nadajući se da će se stvari same od sebe srediti,
iako sam znao da za tako nešto nema šanse.
Nisam želeo da gledam dole.
Bio sam užasnut samom mišlju da je ispod mene samo bezdan.
Nisam vezao čvor blizu kraja konopca,
i ako dole ne bi bilo ničega ne bih mogao da se držim za konpac,
pao bih i sve bi brzo bilo gotovo.
Pomislio sam, "Isuse, ogromno je!"
U tim trenucima već sam bio sasvim psihički smožden.
Teturajući se nizbrdo još uvek sam bio strašno žedan.
Svakojake misli su mi se motale po glavi...
i krivica, i zabrinutost, i kako ću, za boga miloga, ovo objasniti Džoovim roditeljima,
mojim prijateljima, Ričardu.
Palo mi je na pamer da bih mogao da smislim neku pristojnu priču,
kako bih ja ispao dobar.
I jesam neko vreme razmišljao o tome.
U stvari jedina slika koja mi se urezalaa u sećanje za svo to vreme provedeno u Peruu,
je pogled na tu figuru.
Sve dok nije prišao sasvim blizu ja nisam znao ko je to.
Izgledao je apsolutno grozno.
Ne biste ga prepoznali.
Upitao sam ga, "Gde je Džoe?"
Samo je rekao, "Džoe je mrtav."
Ispričao sam mu celu priču dok smo se vraćali u kamp.
Ispričao sam mu sve što se desilo.
Nije ničim pokazao da me osuđuje zbog onoga što sam uradio,
prihvatio je to normalno.
Morao sam da se spustim 25m da bih došao do mesta gde je led obrazovao most.
Izgledalo mi je da sam stigao do samog dna pukotine,
koja je imala oblik velikog peščanog sata.
Do tavanice je bilo oko 50 m.
Mislim da je bila velika kao kupola crkve Svetog Pavla.
Sećam se da sam dole video samo tvrd sneg.
Pomilsio sam,"ovo je samo dno pukotine!"
Oko 15m od mene bila je kosina koja je išla na gore.
I, pravo na vrhu, videlo se sunce kako uazi kroz rupu.
Sijalo je i samo je veliki zrak ulazio unutra.
To je bio izlaz koji sam tražio!
Sećam se da sam pomislio,"Opa, ja mogu a, bogami i popeću se us tu strminu!"
Prepuzao sam taj ravni deo i počeo da puzim ukoso na stomaku.
A onda sam čuo kako se ispod mene nešto lomi.
Shvatio sam da pod nije čvrst izgleda da je ispod njega bila rupa.
Bio sam apsolutno užasnut.
Odjednom sam bio kao na ljusci jajeta.
Ako je razbijem nikad neću uspeti da se dokopam nagiba,
a to mi je bio jedini izlaz.
U redu, na vrhu sam i ovde je čvrsto.
Zakucao sam moju sekiru i poskočio.
To je bilo užasno bolno, jer kad poskočite obe noge padnu zajedno.
Pokušavao sam da uhvatim bolji položaj kako ne bih kretao prvo levom nogom.
Ali nikako nisam mogao da izbegnem oslanjanje na slomljenu nogu.
Osećao sam kako mi se kost pomera,
tako da sam bio na granici da padnem u nesvest pri svakom pokretu.
Bol je bio neizdrživ.
Bio je svetao, sunčan dan.
Auu, ceo svet je bio preda mnom.
Samo sam ležao na snegu i smejao se.
Osetio sam veliko olakšanje kad sam izašao odande.
Onda sam pogledao glečer i pomislio,
"Pa, tek si na početku, ortak!"
Čekali su me kilometri i kilometri jako teškog terena.
Samo sam tako sedeo i razmišljao o tome kako sam upravo završio
svoje najozbiljnije penjanje u životu.
Ako siđete bezbedno sa takvog penjanja bićete iscrpljeni danima.
Samo ćete jesti i piti i spavati.
A ja sam sišao sa gadno polomljenom nogom i u strašnim bolovima.
Izgubio sam mnogo tečnosti i nisam imao hrane ali sam hteo da završim sa tim.
Nije bilo šanse, jednostavno, fizički nije bilo moguće da se to uradi.
A onda sam pomislio kako ne bi bilo loše da si postavim neke druge ciljeve.
Razgledao sam okolinu i razmišljao,
"dobro, mogao bih da se dočepam onog grebena za 20 minuta,"
"to ću i da uradim."
Ako bih stigao tamo za 18 minuta bio bi histerično srećan zbog toga,
a ako bih stigao za 22 ili 24 minuta bio bih na ivici suza zbog razočaranja.
To mi je postalo opsesija.
Ne znam zašto sam to radio. Čini mi se da sam imao celokupnu sliku onoga što mi se dogodilo,
i ono što sam još morao da uradim je bilo toliko veliko da nisam mogao da se nosim sa tim.
Pratio sam Sajmonove tragove koji su obilazili oko humki,
i prolazili pored pukotina i tome slično.
Razmišljao sam,"Samo ako ne naiđem na rupu i njegovo telo na dnu,"
"ovi tragovi će me provesti kroz minsko polje pukotina".
Svuda oko vas su ogromne planine, pravi planinski zid,
Zbog toga se osećate tako majušni i tako ranjivi.
I onda počnete da se pitate da vas nije neko prokleo.
To vam je kao kad neko zadirkuje mrava,
stavljajući mu uvek iznova prepreke na put,
i na kraju ga zgazi.
Mogao sam da vidim kako se Sajmonovi tragovi gube.
Oni su bili moja linija života na glečeru.
Sad sam već počinjao da očajavam.
Nastavljao sam da puzim po mraku iako je to najgluplje što možete da radite na strmini glečera.
Plašio sam se i stalno sam pokušavao da vidim gde su Sajmonovi tragovi.
ŠESTI DAN
Ujutro je svanuo divan, sunčan dan, ali tragova više nije bilo.
Krenuo sam prilično rano,
i s vremene na vreme sam morao da ustanem ne bih li video put,
a onda bih opet seo i nastavljao sa bauljanjem.
Video sam jednu groznu pukotinu odmah pored ivice,
i ušao sam u pravi lavirint naprslina.
Iznenada sam stigao do dela gde se led klizao na dole, tako da su se videle stene
Verovatno sam ja potegao temu o polasku.
Delom i zato što sam bio zabrinut za Sajmona.
Osećao sam da je za njega najbolje da ode što je dalje moguće od mesta događaja.
Ja nisam želeo da odmah odemo.
Bio mi je potreban dan ili dva da sredim misli
i da skupim snagu.
Mnogo vremena sam provodio perući se.
Dobro sam se osećao dok sam prao kosu, dok sam umivao lice, dok sam se brijao, dok...
dok sam...
izbacivao ostatke planine iz svog sistema.
Bio sam beskrajno žedan jer, bez obzira koliko snega pojedete,
ne možete da unesete potrebne količine vode u telo.
Video sam sve te stene i znao sam i koliko velike mogu da budu i koliko sam još daleko od kampa
i tada sam se zapravo, po prvi put zapitao,
da li ću moći da izdržim.
Morao sam da se otarasim sve svoje opreme.
Znao sam da ne mogu prepuzati preko svih tih stena, bile su prevelike,
i da mi je jedini način da skakućem.
Znao sam da ću često padati.
Padao sam skoro pri svakom doskoku,
i osećao sam kao da svaki put iznova lomim nogu. Sećam se...
kad sam pogledao unazad da sam shvatio da sam prešao jedva nekih 20m,
a zato mi je bila potrebna večnost. A tek bol za svaki taj metar...
Bio sam tvrdoglav kao mazga.
Inače, sve mora da bude po mom.
A stvari, poslednjih par dana, nikako nisu išle onako kako sam ja želeo.
Video bih stenu i pošao, "Dobro, tamo sam za 20 minuta."
Onog trenutka kad bih odredio razdaljinu za sledećih 20 minuta,
jako dobro sam znao da ću je i preći.
I to bi mi pomoglo, jer bih već na pola puta do cilja,
osećao takve bolove,
da mi je, jednostavno, bilo nezamislivo da opet padam i ustajem.
Samo bih pogledao cilj i pomislio, "Moram stići tamo".
Razmišljao sam, kad god bih ležao malo duže, razmišljao bih,
"Ne, moraš stići tamo. Imaš još samo 10 minuta, samo 10 minuta!"
Kao da je onaj hladni, pragmatični deo mene stalno govorio,
"Moraš da uradoš to i to, i to i moraš stići tamo."
"Hajde, nastavi da se krećeš, samo napred,"
"Tako je, ustani, i uradi to opet."
Glas je insistirao i bio neverovatno jasan.
Kao da je to bio glas nekog mog nepoznatog dela, dela koji mi je naređivao.
Vrlo strog gls. Bezosećajan,
bez želje da shvati činjenicu da sam, možda, umoran i da me sve boli.
To je bilo vrlo, vrlo čudno.
Jedan deo mene je govorio, "Samo napred, dosta je odmora, samo napred",
a drugi deo, moj um, valjda, je odgovarao, "Dobro",
i razgledao naokolo upijajući stvari.
I kako su dani prolazili, a naravno kako su i dani prolazili,
postajalo je sve čudnije i čudnije.
Bio sam vrlo, vrlo, vrlo žedan. Izgubio sam mnogo tečnosti.
A najgore je bilo to što je svo to kamenje, sav taj sneg i led,
sve to bilo na vrh glečera. Mogao sam da čujem kako voda teče ispod.
Sve vreme.
Često sam padao i svaki put bih čuo vodu i počinjao da kopam ne bih li je našao.
Nisam je nalazio, nisam mogao do vode.
To me je dovodilo do ludila, to što mogu da čujem vodu,
Brinuo sam za Sajmona.
Brinuo sam se za njegovo zdravlje, jer su mu prsti još bili gadni od promrzlina.
I osećao sam da bi jednostavno trebalo da pođemo.
Već smo počeli da se pakujemo da bismo ujutro krenuli.
Samo sam se sručio između stena i nisam spavao najbolje.
Noga me je strašno bolela. Bila je to agonija.
Bila je to prva noć, palo mi je na pamet, bez oluje.
Nije padao ni sneg, ni kiša. Mogao sam da vidim zvezde.
Sećam se da sam ležao na leđima, kako se činilo, beskrajno dugo,
buljeći u zvezde.
Tada sam imao čudan osećaj kao da sam posađen ovde, svesno,
da provedem vekove, celu večnost.
Postajao sam deo stena i deo predela odakle nikad neću moći da odem.
SEDMI DAN
Sunce je izašlo, i počelo da me greje.
Mislio sam kako bi najbolje bilo da samo ležim tu, bez pokreta, bez bolova,
i, Hriste, bio sam tako blizu da to i uradim.
Zapravo uopšte više nisam verovao ni da ću preći sav taj put,
ni da ću iz svega ovoga izvući živu glavu,
i sve sam to prihvatio, nekako, zdravo za gotovo.
A ipak mi je izgledalo pametno da nastavim sa puzanjem,
iako sam mislio da mi to neće doneti ništa dobro.
Sve vreme sam se osećao usamljenim i odbačenim.
To me je proganjalo celim putem,
Nisam puzao zato što sam mislio da ću preživeti,
već sam samo želeo da neko bude pored mene kad budem umirao.
Verovatno je to samo bio simboličan čin mog opraštanja sa njim,
zato sam to uradio.
Popio sam litre i litre.
To je bilo kao da sam sam sebi sipao gorivo,
prosto sam osećao kako postajem sve snažniji.
Nastavio sam da mokrim po sebi.
I sad čak mogu da se setim tog osećaja topline.
To je bilo samo usporavanje, stalnog sljabljenja.
Ne samo fizičkog. Fizičko slabljenje je bilo očigledno,
nego i mentalno. Stanje mi se pogoršavalo.
Bio sam sasvim ispražnjen.
I bilo mi je skroz svejedno.
Kad ostanete bez ponosa, više vam nije važno ni da li ste hrabri, ni da li ste slabi, ništa.
Jednostavno postaneš ništa. Čudan je to osećaj.
Još uvek sam radio te testove, 20 minuta dovde, pa ovamo, onamo.
A onda sam video otiske stopala.
Bio sam ubeđen da su to Sajmon i Ričard.
Bili su ispred mene, i imali su malu prednost,
pa sam nastavio da puzim,
sasvim siguran da oni znaju da sam iza njih.
Sećam se i da sam mislio, "to je glupo, da znaju da si iza došli bi da ti pomognu!"
Mislim da sam sam sebe ubedio u to da oni nastavljaju dalje
zato što ne žele da me dovode u glupu situaciju jer sam sav upišan i uplakan.
Ne znam koliko dugo je sve to trajalo, možda jedan sat.
Sasvim sam verovao u to i, onda, iznenada sve se raspršilo kao mehur od sapunice.
Shvatio sam da ih nema i to me je sasvim slomilo.
Bilo je oko 4 sata kad sam stigao do jezera.
Znao sam da je na drugoj strani jezera brana,
i da bih sa vrha te brane,
mogao da vidim dolinu u kojoj se nalazio kamp.
U stvari, mogao bih da vidim šatore.
Tada mi je prvi put to palo na pamet,
mislio sam, "Mogu to ja da pređem, stvarno mogu da stignem tamo!"
Čim sam to pomislio kroz glavu mi je prošlo drugo pitanje,
"Da li tamo ima ikog?"
Pomislio sam, "Isuse, ovo mi je četvrti dan od kad nisam video Sajmona!",
i dok sam nastavljao, razmišljao sam, "A zašto bi oni, pa bili tamo?".
Znao sam da mrak pada već u 6, pa sam sam sebe bodrio, "Moraš tamo da stigneš, moraš!"
i pokušavao sam da se krećem što je brže moguće.
Ostatak tog po podneva,
me je ubijao grozni osećaj da su oni odavno otišli.
Nisam obraćao pažnju kako se vreme menja.
Od mog polaska oko 4 dok se nisam popeo na vrh, oko 6,
vreme se promenilo.
Kad sam pogledao u dolinu bila je prepuna oblaka.
Slušao sam pažljivo ne bih li čuo zvižduk, glas, vrisak, bilo šta,
a nisam čuo baš ništa.
I samo sam dugo sedeo tu i plakao, nesiguran šta da radim.
Mislio sam skončam u svojoj vreći za spavanje.
Nekako mi je izgledalo patetično da se sve ovo završi
u vreći za spavanje.
Mislio sam, "Pa, lepo, ali nastavi da ideš, pa ćeš na kraju stići, negde".
Ne znam tačno šta se sve dešavalo do kraja te noći.
Prestao sam da gledam na sat i sve je počelo da se raspada.
Mislim da sam se izgubio.
I više nisam znao šta da radim.
Ne sećam se da sam razmišljao o nekome
do koga mi je stalo, koga volim ili tako nešto.
Jedno vreme mi se po glavi motala jedna pesmica.
Bila je to pesma od Boney M.
A ja baš i nisam neki ljubitelj njihove muzike.
Brown girl in the ring,
there's a brown girl in the ring,
brown girl in the ring,
she looks like a sugar in a plum,
plum, plum!
Show me your motion,
come on show me your motion,
show me your motion,
I tako je to išlo satima.
Bio sam strašno uznemiren, jer sam sve vreme pokušao da izbacim tu pesmu iz glave.
Želeo sam da razmišljam o nekim sasvim drugim stvarima.
Mislio sam, "Prokletstvo, umreću više od tog Boney M.-a"
Sećam se da se nisam ni budio.
Mislio sam da sam budan sve vreme, ali sam sam sebe hvatao kako se budim,
i kako samo sedim tamo,
neznajući mi gde sam.
Sve je bilo crno, sneg je padao i mislio sam da sam i dalje na glečeru,
ili da sam na parkngu, da su me ponovo prebili,
a onda bih ponovo potonuo.
Sećam se da sam nešto namirisao.
Miris je stvarno bio jak.
Delovao je na mene kao mirišljava so, i brzo me izvukao iz tog delirijuma.
Sećam se da sam bio veoma zbunjen, nisam mogao da shvatim šta se dešava.
Cela večnost mi je bila potrebna da shvatim šta je to bilo.
To sam bio ja.
Vrlo polako sam shvatio i mislio sam da...
sam propuzao kroz nužnik našeg baznog kampa.
A onda sam pomislio da sam blizu šatora.
Dok sam vikao razmišljao sam, "To je to, ovde se igra završava!"
Nisam bio sposoban više ni za jedan jedini korak napred.
Napravio sam grešku, gajeći nadu da će oni još uvek biti tu.
I dok sam vikao, a njih nigde nije bilo,
znao sam da ću tu i umreti.
Tog trenutka, kada nije bilo odgovora na moje pozive,
je bilo... Izgubio sam nešto.
Izgubio sam sebe.
Probudio sam se neznajući ni sam zašto.
Bio sam svestan te čudne atmosfere,
čuo sam vetar kako zavija izvan šatora.
A onda mi se učinilo da čujem nešto.
Polako mi se probijala misao...
da bi to jedino mogao da bude...
Džoe koji nas odnekud doziva.
Ali, to je bilo sasvim nemoguće, jer je on bio mrtav,
jer je umro pre 3-4 dana.
Kad sam ponovo oslušnuo čuo sam mnogo jasnije,
i stvarno je zvučalo kao da neko doziva Sajmona.
Polako me je hvatala panika. Ali, to nije mogao da bude Džoe,
jer je Džoe mrtav.
A onda, ako je to on tamo negde, mora da izgleda jezivo,
da uopšte i ne liči na čoveka, jer,
nijedan čovek ne bi mogao da prođe kroz sve to i da bude ispred šatora.
Samo sam tako ležao, neznajući šta da radim.
A onda se i Sajmon probudio.
"Sajmone!" prilično jasno sam čuo kako me neko doziva.
Znao sam da je to, u stvari, Džoe, odmah sam to znao.
Razgledao sam okolinu i onda spazio tu stvar kako pluta.
Naravno, Sajmon se odmah bacio u akciju.
Odjednom sam čuo glasove.
Jesi to ti?
Ja sam se držao u pozadini, jer nisam mogao ni da zamislim da je napolju ljudsko biće.
Kada smo se vratili na gore, ka mestu odakle su pozivi dolazili,
možda 60 ili 80 metara van kampa, našli smo Džoa.
NIsam mogao da verujem, zapravo, sve dok ga nisam ugledao,
ali onda to i nije više bilo tako teško za poverovati,
zbog jezive noći i stanja u kome se nalazio.
Apsolutno grozno stanje.
Bio je kao duh.
To je ona situacija kad morate da se uštinete da se uverite da je to istina,
da se to stvarno događa.
-Pomozite mi! -O, jebi ga, Džoe!
Sajmon je...
psovao mnogo. Mnogo je psovao.
Ričarde, podigni ga!
Ričarde, drži ga, glupo kopile! Podigni ga!
Sećam se da me je Sajmon zgrabio za ramena,
i držao.
Toga se sećam,
tog osećaja da me neko drži.
Zahvaljivao mi se što sam pokušao da ga spustim sa planine,
za sve što sam uradio do trenutka
kada sam isekao konopac,
rekao mi je, "I ja bih isto uradio!"
To je bilo prvo što mi je rekao.
I sećam se da je pre nego što smo bilo šta uradili, čak pre nego što smo i vrata zatvorili,
pitao, "Gde su moje pantalone?"
Morali smo da mu objasnimo da smo mu spalili pantalone i to ga je naljutilo.
Mislim da sam tada prvi put pomislio da će sve biti u redu, da će preživeti,
kad sam shvatio da se isti stari Džoe vratio.
Za vreme ovog iskušenja Džo je je izgubio trećinu svoje telesne težine.
Dve godine i šest operacija kasnije Džoe je počeo opet da se penje.
Penje se i dan danas.
Po povratku u Englesku Sajmon je morao da se suoči sa gomilom kritika planinarske zajednice...
zato što je presekao konopac kojim je bio vezan za partnera.
Džoe ga je uvek postojano branio.
Niko nikad više nije prošao istim putem kuda su se Džoe i Sajmon popeli na Siaulu Grande.