Tulinen tänne runotar, -
mi nousis kirkkaimpiin innostuksen ilmoihin!
Kuningaskunta näyttämöksi.
Prinssit siinä esiintyjiksi -
ja kuninkaat näytelmän uhka uljaan katsojiksi!
Silloinpa Henrik urho luonnossaan ilmaantuis Marsina -
ja kantapäillä kuin kahlekoirat, nälkä, tuli, miekka, rukoilis työtä.
Anteeks, arvo seura, että arkihenki mieto rohkenee -
lavalla tällä halvalla esitellä suurtyötä moista!
Laaja Ranskan maa mahtuisko tähän korsuun?
Voisko tähän puusoikkoon sulloa ne kypärätkään, -
jotka Agincourtissa ilmaa säikäytti?
Suokaa tuon suuren luvun nollain vaikutella kuvitusmaailmaanne.
Kuninkaat mielessänne koristelkaa, heit eestaas kuljetelkaa ohi aikain -
ja hiekkalasin juoksuun supistakaa vuosjakson työt.
Mun, kuoron täss on toimi esittää teille tapausten loimi.
Prologina nyt pyydän kiltiks teitä -
ja suopeasti tuomitsemaan -
näytelmäämme!
Niin tietäkää, my lord!
On sama lakiehdotus, -
joka oli kuningasvainaan 11. hallintovuonna pääsemässä voimaan.
Mutta miten nyt se torjutaan, my lord?
Jos se voittaa, niin menee paras osa tiloistamme.
Mutta miten sitä estää? -Kuningas on laupias ja hienotunteinen.
Ja pyhän kirkon harras ystävä.
Nuoruuden eljet ei sitä ennustaneet, vaan aina halunsa oli turhuuteen.
Ja humut, huvit, kesti, ajan veivät, hänessä ahkeruutta ei nähty koskaan.
Kuinka lievennämme alahuoneen ehdotuksen?
Mitä mieltä on majesteetti?
Häälyvältä näyttää: pikemmin sentään taipuu meidän puoleen.
Tein majesteetille tarjon, jota olin Ranskaan nähden hälle selitellyt.
Missä arvoisa on Canterburyn piispa?
Jumala enkeleineen pyhää kaitkoon valtaistuintamme, -
suokoon teidän kaunistaa sitä kauan. -Kiitos, kiitos.
Nyt, tietoviisas piispa, sanokaa totuuden ja tunnon mukaan, -
evääkö Ranskan salilainen laki, vai eikö, oikeutemme?
Varokaa, pian vaaraan meidät myytte.
Unestaan herätätte sodan miekan.
Nimessä taivaan, pyydän, varokaa!
Kun kaksi moista valtaa ottelee, niin paljon vuotaa verta.
Siis kuulkaa, majesteetti!
Kuninkaamme oikeutta ei Ranskan kruunuun estä muu kuin tämä, -
mi johdettu on Pharamondista:
In terram Salic am mulieres ne succedant.
Ei salilaista maata peri vaimo.
Salilaisen maan nuo ranskalaiset lukevat väärin, samoin Pharamondin.
Toki oikein sen maan oppineetkin väittää, -
että tämä Sale-maa on Saksassa Sale- ja Elbevirtain välissä.
Siis näkyy, ettei salilainen laki sää- detty ole Ranskan kruunun hyväks.
Ja Ranskakin se Sale-maan sai vasta kun vuotta neljäsataa yksikolmatta -
oli mennyt Pharamondin kuolemasta, jonka antamaksi tämä laki luultiin.
Kuningas Pipin, mi Childerikiltä vei kuninkuuden, perusti oikeutensa -
Ranskan kruunuun perijänä, johtain sukunsa Klotarin tyttärestä.
Myös Hugo Capet, joka riisti kruunun Lothringin Kaarlelta, -
joka oli ainut täyspuhdas Kaarle Suuren jälkeläinen, -
ei Ranskan kruunupäänä liioin saanut tunnossaan rauhaa, -
kunnes todistettiin, että isoäitinsä polveutui rouva Ermengardista, -
Lothringin Kaarlen tyttärestä suoraan.
Näin tuli Kaarle Suuren sukukanta jälleen liitetyksi Ranskan kruunuun.
Siis on kuin kesäpäivä selvää, -
että perustuvat naispuolisehen oikeuteen kaikki.
Näin menettelee Ranska vielä nytkin, -
vaikka yhä salilaiseen lakiin vetoaa, kun Teiltä kieltää vaatimuksenne.
Mutta voinko oikeuden ja tunnon mukaan -
tuon vaatimuksen tehdä?
Minun päähäni se synti tulkoon, tuima majesteetti.
Puoltanne pitäkää siis, majesteetti, ja verinen viiri auki käärikää.
Kuningaskumppanit, maan valtiaat, vain odottavat, -
että nousisitte kuin entisenkin suvun jalopeurat.
Englannin kuninkaalla ei yhdellä- kään niin nöyrää kansaa ole ollut, -
jonka sydämet jo Ranskan tantereille leiriytyivät.
Mukaan ruumiit myöskin, ja verin, tulin, miekoin oikeutenne voittakaa.
Me, kirkon miehet, teille avuksi kokoamme niin suuren summan, -
ettei sen moista papit yhteen erään esi-isillemme koskaan maksaneet.
Dauphinin lähettiläät tuokaa sisään.
On päätös tehty.
Taivaan avulla ja teidän - vahvuuteni jalot suonet.
Kun Ranskan voitamme, niin sitä nöyryytämme.
Tai murskaks lyömme sen.
Halaamme tietää, mitä Dauphin, lanko, suvaitsee.
Vaaditte Ranskalta äsken eräitä herttuakuntia.
Herramme prinssi vastaa, että vielä nuorelta liiaksi haiskahdatte.
Hän teille sopivampaa lähettää, tavaraa laatikollisen -
ja toivoo, että ette herttuakunnista enää nosta melua joutavaa.
Niin sanoo Dauphin.
Tavaraa, mitä?
Tennispalloja.
Niin leikkisäkö Dauphin?
Lahjasta kiitämme ja vaivastanne.
Kun mailat saamme näille palloille, -
niin Luojan avulla aloitamme Ranskassa -
isänsä kruunulla aimo palloiset. Kyllä ymmärrämme mielen.
Hän hurjaa nuoruuttamme soimaa, ei arvaa, mikä hyöty siitä ollut.
Sanokaa hälle: arvoni ma tunnen: kuningas olen, suuruuteni purjeet -
levitän levälleen, kun kerran nousen ma Ranskan valtaistuimelle.
Sanokaa prinssille, että ivansa on tykinluodeiksi muuttanut nuo pallot.
Ja niistä käyvä tuhoava kosto on tuimeleva hänen sieluaan.
Näet, tuhansilta leskiltä tuo iva pois ivaa rakkaat miehet.
Äideiltä pois pojat ivaa, maahan ivaa linnat.
Ja moni vielä syntymätön poika Dauphinin pilkkaa kiroava on kerran.
Kaikki vielä on Herran tahdossa, Hänen nimessään sanokaa Dauphinille:
Typerä oli pila, miehen mukaan!
Sitä itkee sadat, mut ei naura kukaan.
Saatelkaa heitä matkaan.
Herran haltuun!
Hupainen lähetys se oli, tuo.
Sen lähettäjä viel on punastuva.
Hyväksi käyttäkää siis joka tilaa, mikä edistää voi hankettamme, lordit.
Nyt meillä mielessä ei muu kuin Ranska.
Paitsi Jumala, jota enin tulee muistaa.
Siis jouduttakaa, mitä tähän sotaan on tarpeellista.
Kaikki Englannin on nuoret innoissaan, -
nyt turhuus silkkinen on arkkuun pantu.
Odotus ilmassa istuu -
kätkein miekkaa, mi kahvasta on kärkeen asti täynnä -
kuningas-, herttua- ja kreivikruunu ja, Henrikille ja urhoillensa taattu ja.
Tervetuloa, korpraali Nym! - Huomenta, luutnantti Bardolph.
No, oletteko y täviä taas, te ja vänrikki Pistooli?
Minä, tuota noin, en siitä asiasta piittaa.
En puhu paljon, mutta tulee kai, tuota noin, -
se ilonkin aika kun joutuu, vaan olkoon miten on.
Kustannan aamiaisen, ja sitten menemme rakkaina veljinä Ranskaan.
Tuohon käteen, hyvä korpraali Nym! - Koitan selvitä parhaani mukaan.
Varma nyt on, että hän on nainut Reippaan Nellyn ja varmasti nainen -
on tehnyt teille vääryttä, kun olitte jo kihloissa hänen kanssaan.
No, mitä kuuluu, krouvari Pistooli? - Senkin rakki!
Sanotko mua krouvariksi? Tuon käden kautta! Hylkään pois nimen.
Eikä enää Nelly pidä majakkaita. - En totisesti, en ainakaan pitkältä.
Jos annamme huoneen ja ruoan neljälletoista neidolle, jotka elävät -
neulanpistimillä, niin eikös heti luulla, että pidämme porttolaa.
Pah sinuun, senkin islantilainen koira!
Hyvä korpraali Nym, näytä, että olet mies ja pistä miekkasi tuppeen.
Pistooli, aion suolianne kutkuttaa siivolla tavalla, siinä sen huumori.
Kerskaileva raukka!
Joka ensi lyönnin lyö, siihen minä syöksen miekkani kahvaa myöten.
Tukeva, vahva vala: raivo talttuu.
Pistooli, tulkaa kaikin mokomin herrani tykö, hän on kovin sairas.
Rakas Bardolph, pistä nokkasi lakanain väliin, vuoteenlämmittäjä.
Hiiteen, kanalja!
Toden totta, hänen tilansa on sangen huono.
Niin totisesti, kuningas on särkenyt hänen sydämensä.
Rakas mieheni, tule heti paikalla.
Kuulkaa minua ja tulkaa ystäviksi. Menemme yhdessä Ranskaan.
Siksikö meillä on veitset, että leikkaisimme kurkun toisiltamme?
Maksatteko minulle ne kahdeksan killinkiä, jotka vedossa voitin?
Se katala on orja, joka maksaa.
Kautta tämän miekan, joka ensi iskun iskee, sen minä tapan!
Niin totta kuin olette vaimosta syntyneet, tulkaa sir Johnin luo.
Polttava qvotidiaani-kuume häntä ravistelee, sitä surkea on katsella.
Hyvät ihmiset, tulkaa hänen tykönsä!
Sir John -parka.
Hyvä mies, jos kukaan.
Elävä katse, miellyttävät silmät ja sangen ylev ä käytös.
Enkö ole häijysti laihtunut?
Nahkakin ruumiillani roikkaa kuin vanhan rouvan yöviitta.
Seura, huono seura, se on minut haaskannut.
Olin niin siveä taipumuksiltani kuin ylimyksen on tarvis, -
siveä tarpeeksi asti, kiroilin vain hiukkasen, -
noppasilla en ollut kuin seitsemästi viikossa, -
tyttölöissä en käynyt kuin kerran neljänneksessä.
Neljänneksessä tuntia!
Maksoin velkani, joita olin ottanut, kolmasti tai neljästi, -
elin siivosti ja pysyin määrätyissä rajoissa.
Olette niin lihava, sir John, että teidän on mahdotonta pysyä rajoissa.
Korjaa sinä ensin naamasi, niin minä korjaan elämäni.
Jos seksi ja sokeri on syntiä, Herra armahtakoon kaikki kelvottomia.
Jos vanhuus ja hilpeys on rikosta, -
jos on vihattava siksi, että on lihava.
Ei, armollisin herra, kun teistä tulee kuningas, -
karkoittakaa Pistooli, karkoittakaa Bardolph, karkoittakaa Nim, -
mutta herttainen Jack Falstaff, uljas Jack Falstaff, -
sitä enemmän uljas, kun hän on vanha Jack Falstaff, -
häntä älä karkoita Henrikkisi seurasta.
Jos paksun Jackin karkoitat, niin karkoitat koko maailman.
Sen teen, sen tahdon.
Mutta me olemme kuulleet keskiyön kellot.
Niin, hitto vie, olemme.
En tunne sinua, vanha mies.
Kuningas on häneen purkanut huonon tuulensa.
Nym, sinä haastat oikein.
Sydän hältä on särjetty ja rikki nakerrettu.
Kuningas on hyvä kuningas, -
mutta olkoon miten on, hänellä on puhtinsa ja oikkunsa.
Miksi ritaria surkuttelemaan, niinkuin karitsaiset?
Eläkäämme!
Ranskanmaan miehet, joilla tiedoss on, nää kauhistavat hankkeet, -
vapisevat pelosta ja kalpein valta- taidoin yrittävät aikeitamme estää.
Oi, Englanti, sisäisen voimuutesi kuva kuin pieni ruumis, sydän suuri.
Mit et sä voisi, kunnia kun käskee jos hyvät kaikki lapses ois, puhtaat.
Vikasi näe! Sinusta on Ranska tyhjien sydämien pesän löytänyt.
Min kavalilla kruunuilla se täyttää kolme aika konnaa.
Kreivi Richard Cambridge, Henrik Scroop, Mashamin lordi, -
Northumberlandin sir Thomas Gray, ne Ranskan viekottelimina -
pelokkaan Ranskan kanssa on liiton tehneet.
Näiltä tämä kuningasten helmi saapi surmansa, ennen kuin laivaan käy.
Rahat on maksettu, konnat valmiina. Kuningas poissa on Lontoosta.
Tapauspaikka on Southamptonissa, siellä on nyt teatteri.
Kuningas, jumaliste, noihin konniin liiaksi luottaa.
Ne kohta vangitaan. -Kuinka ovat- kaan liukkaat, luihut käytökseltään.
Ikäänkuin uskollisuus povessansa asuis, vilpittömyys leimanaan.
Kuninkaan tietoon hankkeet tulivat, tavalla, josta eivät uneksineet.
Mut että oma makuukumppani, kuninkaan suosiolla lihotettu, voi -
majesteetin hengen vieraan kullast alttiiks antaa petokseen ja surmaan.
Nyt mennään laivaan, suotuisa on tuuli.
Lordi Cambridge - ja lordi Masham - niin myös tekin - julki lausukaa.
Voiko joukot, jotka mukaan viemme, päästä läpi Ranskan sotavoimain?
Miksi ei, jos kaikki tekee tehtävänsä. - Sitä emme epäilekään.
Niin rakastettua ja peljättyä ei valtaista toista alamaisella.
Kiitollisuuteen siis on meillä syytä.
Vapauta mies, joka eilen vangittiin siitä, että meitä pilkkasi.
Arvelemme, että oli liika viini siihen syynä. Kun tointunut hän on, -
niin anteeksi saakohon. - Tuo armollista on, mutta vaarallista.
Rangaiskaa! Jos tuota suvaitsette, voi esimerkki houkutella muita.
Oi, olkaamme nyt sentään armollinen! - Se voitte olla, vaikka rankaisette.
Suuri armo on jo antaa henki hälle, kun ensin saa kelpo kurituksen.
Tämä hellä huolenpito meistä on raskas sana tuota raukkaa vastaan.
Jos pientä viinapäisen virhettä emme sukoilla saa, niin kuinka ankara -
on oltava, kun uhkaa valtapetos, hyväksi purtu, nielty ja sulatettu?
Sen miehen vapautamme, vaikka Scroop ja Grey ja Cambridge -
tarkkaa, hellää huolta pitäen meistä, hälle rangaistusta näin vaativat.
Nyt Ranskan asiaan.
Missä äskeiset on valtuuksien saajat? - Minä olen yksi, kuninkaani.
Ja minä, herra kuningas. - Cambridgen Richard, tuo on teidän.
Teidän tuo, Mashamin lordi Scroop, teidän, Northumberlandin Thomas.
Lukekaa niin näette, arvonne ma tunnen.
Lordi Westmoreland, tänä yönä noustaan laivaan.
Mitä herrat? Mitä onkaan papereissa, jotka teistä noin punan veivät?
Syyni tunnustan ja heittäydyn majesteetin armoon.
Sen armon, joka äsken meissä eli, te itse murhasitte neuvoillanne.
Hävetkää haastellakaan armosta!
Nyt omat syynne sattuvat itseenne, kuin koira joka repii isäntäänsä.
Englannin hylyt tässä on, nähkääs prinssit ja jalot lordit te!
Mutta mitä sanon sulle, Scroop?
Sä julma, tunteeton, kiittämätön elukka.
Sulla oli avain kaikkiin neuvoihini ja tunsit poveni syvimmätkin sopet.
Mun oisit voinut kullaks lyödä, jos tahdoit käyttää mua hyödyksesi.
Mahdollista onko, että vieras palkka sais sinusta irti kipinänkään pahaa?
Niin kummaa on se että tuskin silmä näkee vaikka mustaa valkoisella on.
Sinä, jos ken, puhdas olit, kirkas, nyt kun lankesit, jäi jälkes tahra, -
joka epäiltäväks jaloimmankin merkkii, ja lahjakkaimman.
Itkeä sua voisin: tuo rikoksesi -
on niinkuin toinen syntiinlankeemus.
Vangitsen sinut valtiopetoksesta, Richard, Cambridgen kreivi.
Vangitsen sinut valtiopetoksesta, Thomas Grey, Northumberlandin ritari.
Vangitsen sinut valtiopetoksesta, Henrik Scroop, Mashamin lordi.
Kuulkaa tuomionne. Kuninkaallista valtaa vastaan te vehkeilitte.
Teitte salaliiton vihollisen kanssa, otitte pestin meidät tappaaksenne.
Aioitte kuninkaanne surmaan myydä, prinssit, päärit, kaikki orjuuteen.
Ja häväistykseen sortoon alamaiset, ja perikatoon koko valtakunnan.
Pois menkää, kurjat raukat, kuolemaan.
Jumalan armo teille voimaa suokoon sen kestämään -
ja kaikki pahat työnne todesta katumaan!
Pois heidät viekää!
Nyt Ranskaan! Retki tuo teille yhtä paljon kunniaa kuin meille, -
kun Luoja armiaasti ilmi toi sen petoksen, joka estehenä väijyi.
Vesille riemuin, liput liehumaan!
En yksin Englannissa valtias, myös Ranskassa olla tahdon kuningas.
Kultaseni, sokerimuruseni, ota minut mukaasi Stainesiin.
Ei, nyt uljas sydämeni voihkaa.
Pää pystyyn, Bardolph! Kerskusuones avaa, Nym!
Miehuutesi harja nosta! Falstaff on kuollut, on syytä voihkinaan.
Oi, jospa nyt olisin hänen luonaan, missä lie, taivaassa tai helvetissä.
Ei, helvetissä hän ei ole, se on varma.
Hän on Arthurin helmassa, jos koskaan kukaan on sinne mennyt.
Hän sai kauniin lopun ja erosi täältä kuin vastakastettu lapsi.
Hän lähti näiltä ilmoilta täsmälleen kahdentoista ja yhden välillä, -
juuri nousu- ja laskuveden keskivaiheilla: -
sillä kun näin hänen hypistelevän lakanoita -
ja nyppivän kukkia ja hymyilevän hyppysilleen, -
niin silloin tiesin, että hänellä oli matka edessä, -
sillä hänen nokkansa oli niin terävä kuin kirjoituskynä -
ja hän houraili viheriöistä niityistä.
Kuinka voitte, sir John?, kysyin. Hyvä mies, rohkeutta vain!
Silloin hän huudahti: Jumala, Jumala!
Jumala! Kolme tai neljä kertaa.
Sanoin, ettei hän nyt kiusaisi itseään sellaisilla ajatuksilla.
Hän pyysi, että panisin lisää peitettä hänen jaloilleen.
Pistin käteni vuoteeseen ja tunnustelin niitä -
ja ne olivat kylmät kuin kivi.
Ja sitten tunnustelin polvia -
ja siitä yhä ylöspäin -
ja kaikki oli kylmää kuin kivi.
Sanotaan, että hän kirosi seksiä. - Sen hän teki.
Ja naisia. - Ei, sitä hän ei tehnyt.
Teki kuin tekikin, hän sanoi, että ne ovat lihaksi muuttuneita perkeleitä.
Hän ei koskaan sietänyt lihan- punaista, siitä väristä hän ei pitänyt.
Hän sanoi, että piru hänet perisi naisten takia.
Tosin hän tavallaan oli naisten kanssa tekemisissä, -
mutta silloin hän oli reumatisminen ja puhui Babylonin portosta.
Hän näki kerran kirpun Bardolphin nenällä -
ja sanoi, että se oli musta sielu, joka paloi helvetin tulessa.
Poltokset ovat lopussa, ainoa, mitä hänen palveluksessaan hankin.
Eikö jo mennä? Kuningas on varmaan jo Southamptonista lähtenyt.
Hyvästi, emäntä!
Minä en voi suudella, se on asian humööri, mutta: -
hyvästi vain!
Osoita emännyyttäs!
Ole lujana.
Sen sulle sanon!
Hyvästi!
Hyvästi.
Mukaan! Mukaan! Ken, jolla leuassa on utukarvaa, -
ei Ranskaan seurais näitä ritariston valiosankareita?
Englanti meihin täysin voimin hyökkää -
ja huolen asia on, että meillä ois vastusneuvot kuninkaalliset.
Siksi Berryn, Bretagnen, Brabantin -
ja Orleansin herttuain tulee sotaan mennä -
ja Teidän, prinssi Dauphin. - Ylevä isä. Tarvis varustautua -
on vastuksien varalle. Ei rauha saa valtakuntaa nukuttaa, -
jos kohta sota ei uhkaiskaan, tai ilmivaara.
Tarvis meidän kaikkien on tarkastaa valtakunnan heikot kohdat.
Ja tehkäämme se ilman pelon hiukkaa, -
kuin kuultu ois, että Englanti vain helluntaiseen tanssiin aikoo.
Tyhmä, irstas nuorukainen valtikkata kantaa, turhaa kaikki pelko on.
Hiljaa, prinssi Dauphin! Suuresti erehdytte kuninkaasta.
Suvaitkaa läheteiltä kysyä, kuinka arvokkaasti kuunteli hän heitä, -
kuinka oivat hällä on neuvonantajat, kuin tyyni väitteissään hän on.
Mutta myöskin, kuinka hirvittävä mielenlujuudessaan.
Ei, herra ylipäällikkö, ei suinkaan, vaikka ei lie haitaksi niin uskoa.
Puolustaissa on paras vastustajaa vahvemmaks arvella, miltä näyttää.
Niin kyllä, Henrik-kuningas on vahva.
Siis prinssit, varustukset vahvat vastaan!
Sukunsa meidän lihaamme on syönyt, on hän samaa murhamiesten sarjaa.
Siitä ylen kuulu häpeämme kertoo, kun Cress yn taistelussa petti onni -
ja kaikki meidän prinssimme vangiksi otti, tuo musta nimi.
Edward, Walesin musta prinssi.
Hän tuossa voitonrungossa on oksa -
ja hänen onneaan ja luonnon- voimaansa, on meidän peljättävä.
Puheille pyytää päästä Henrikin, Englannin kuninkaan, lähetystö.
Tulkoot sisään.
Tulista täällä on ajo, niinkuin näette.
Majesteetti, pankaa lujalle engelsmannit.
Tietäkööt, minkä yksinvallan pää olette.
Ei itserakkaus niin suuri synti ole kuin on itsehalveksunta.
Veljemme Englanninko luota? -Niin, näin hän tervehtii teitä, ylhäisyys.
Nimessä Kaikkivallan vaatii, että yltänne riisutte tuon lainaloiston, -
jonka taivaan armo ja kansain oikeus on hälle määrännyt -
ja jälkeläisilleen, nimittäin kruunun.
Tään lähettää hän, suvun muistopuun.
Jos näette, hän suoraan polveutuu kolmannesta Edwardista, -
niin hän teiltä pois vaatii kruununne ja kuninkuuden, -
jotka ovat vääryydellä anastetut Häneltä, niiden syntyhaltijalta.
Jos kiellän, mitä seuraa?
Veripakko. Sisimpään vaikka sydämeenne kruunun Te kätkisitte, -
hän sen sieltä kaivaa. Hän tulee myrskyn siivillä kuin Zeus, -
maantäräyksellä, ukonjyrinällä ja pakottaa, jos kehoitus ei auta.
On vaade ja uhka tää, ja tää minun sanomani.
Jos tässä ei läsnä liene Dauphin, jolle on erityinen mulla tervehdys.
Dauphin puolestaan on tässä: -
mitä saa hän Englannilta? - Häpeän, pilkan, -
uhkan, ylenkatseen.
Ja kaiken, mikä ylvään lähettäjän on arvoista, hän osakseen on saapa.
Näin sanoo kuninkaani.
Jos isä vastuun antaa suopean, se mun tahtoni ei ole.
Englannin kanssa sotaa toivon vain. Pariisin pallot siksi lähetinkin -
huviksi tuolle poikahurviolle.
Pariisin Louvre tuosta on vapiseva.
Te nähdä pian saatte, minkä on jo alamaiset nähneet ihmeekseen, -
mikä ero on nuoruuden toiveiden välillä ja miehen täysitoimen.
Huomenna saatte täyden vastauksen.
Näin mielikuvituksen siivill lentää nopea näytelmämme yhtä joutuin.
Aatos työhön! Kuvailkaa mielessänne piiritystä.
Teloiltaan nähkää tykkein surma suussa, saarrettuun Harfleuriin.
Ranskasta palaa lähetti, sanan tuo Henrikille, että hälle tarjoo -
kuningas tyttärensä Katariinan ja myötäjäisiks pari herttuakuntaa.
Sytyttimellään pirulliseen tykkiin nopea koskee tykkimies.
Viel yksi ryntäys, ystävät, tai ruumiillamme muurit peittäkäämme!
Rauhassa miehen paras kaunistus on kaino hiljaisuus ja tyyni nöyryys, -
mutt korviinne kun sodan myrsky soi, niin menoissanne olkaa tiikereitä.
Jäykiksi suonet, veri kuohuksiin, ruman raivon peittoon vieno luonto.
Silmään kauhistuksen katse ja otsan ampuakkunasta väijyy malmitykki.
Synkät kulmakarvat sitä varjotkoot kuin alta-vuoltu vuori, -
jota ärjyn valtameren tyrskyt huuhtoo. Hammasta purkaa!
Henkeänne pidättäkää! Viritelkää elinjänteet täyteen vireeseen.
Ylös, ylös, Englannin te ylimykset!
ÄIkää tuoko häpeää äideillenne: -
näyttäkää, ett oma isä siittänyt on teidät!
Esikuva olkaa paksuverisempäin, ja opettakaa heitä sotimaan!
Vannokaamme hoitonne ansainneenne: sen ma uskon, sillä ei niin halpaa, -
alhaista ole teissä, ett ylvää loistettaa ei silmiss oisi.
Näen teidän, niinkuin kahleista ajokoirain, irti pyrkivän.
Jo ajo käy: intonne nouskoon! Ryntäyshuuto olkoon: -
Henrikki, Englanti ja pyhä Yrjö!
Päin muurin aukkoa, te koirat!
Eteenpäin, senkin pelkurit!
Kapteeni Fluellen, heti miinojen tykö. Gloucesterin herttualla on asiaa.
Sanokaa herttualle, ettei ole hyvä tulla miinojen tykö.
Miinat eivät tottele sotareklementtejä.
Pelkään, että hän paiskaa meidät ilmaan, jos ei tule parempia ohjeita.
Gloucesterin herttuaa ohjaa kokonaan eräs irlantilainen.
Kapteeni Macmorris? Ei maailmassa ole toista yhtä suurta tomppelia.
Hänellä ei ole enempää tietoja sotataktiikasta kuin koiranpennulla.
Tuossa hän tulee skottikapteeni Jamyn kanssa. -Hän on rohkea mies.
Hyvää päivää, kapteeni Fluellen. - Jumala Teitä siunatkoon, kapteeni.
Oletteko jättänyt miinat? Ovatko vallinkaivajat tehneet lakon?
Työ on heitetty kesken, torvi soittaa perääntymään. Pahoin tehty.
Kapteeni Macmorris, suokaa minulle kunnia haastaa sotareklementeistä, -
jotta saisin vahvistusta käsityksilleni taistelutaktiikasta.
Nyt ei ole aikaa väitellä. Kaupunki on piiritetty, sotatorvi kutsuu.
Me vain puhumme, emmekä mitään tee.
Ennen kuin nää silmät uneen uupuu, tahdon tehdä kelpo työn, tai kuolla.
Luulen, kaikella kunnioituksella, ettei ole monta teidän kansastanne.
Mikä on minun kansani? Se, joka puhuu kanssani, on hylkiö ja kanalja.
Jos otatte asian toisella tavalla kuin tarkoitatte, kapteeni, -
niin luulen, ettette kohtele minua niin hävelisti kuin teidän tulisi.
Olen yhtä hyvä mies kuin tekin. - En tiedä, oletteko yhtä hyvä.
Kristuksen nimessä, haluan katkaista kaulanne.
No, mitä päättänyt on linnan herra?
Tän jälkeen uutta en puhelua salli, siis armoihimme antaukaatte.
Muuten - kuin tuhost ylpeilevät ihmiset, meit ärsytätte pahimpaan.
Jos vielä kerran tykit panen soimaan, niin puoleksi voitettua Harfleuria -
en jätä, ennen kuin se tuhkiin peittyy.
Siis miehet Harfleurin, kansanne säästäkää ja kaupunkinne, -
kun vielä on soturit mun vallassani, kun vielä armon kylmä, vieno tuuli -
hajoittaa murhan, ryöstön, konnuuden.
Te muuten pian nähdä saatte, kuinka sokea solttu -
riettain verikäsin ryvettää kiharat tuskasta parkaisevien tytärtenne -
ja tarttuu isänne hopeisehen parta- han ja päänsä murskaa seinään, -
lapsenne alastomat peitseen pistää -
kun äidit hourut tuskan ulvonnallaan pilvetkin särkee.
Tän mielittekö välttää ja antautua?
Vai tehdä vastusta ja kaatua?
Dauphin, jolta apua me pyysimme, -
selittää, ettei joukkonsa ole valmiit näin kovaa piiritystä torjumaan.
Suuri kuningas, siis hellään armoos ota kaupunkimme, astu sisään!
Vallitse meitä ja mitä omaa meillä.
Me emme enää pysty puolustautumaan.
Harfleuriin marssikaa ja se lujaks tehkää Ranskan hyökkäyksille.
Kaikille armo suokaa.
Me puolestamme, koska tulee talvi ja sotilaissa lisääntyvät taudit, -
palaamme takaisin Calaishin.
Harfleuriin luoksenne nyt jäämme yöksi.
Ja aamulla alkaa matka ensi työksi.
Olet ollut Englannissa ja puhut hyvin sitä kieltä.
Hieman, madame.
Pyydän sinua, opeta minua. Minun täytyy oppia puhumaan sitä.
Miten sanotaan käsi englanniksi? - Käsi, se on hand englanniksi.
Hand. Entä sormet?
Sormet? Hassua, olen unohtanut, muistan kyllä kohta.
Luulen, että sormet on englanniksi de fingres.
Käsi: de hand. Sormet: de fingres.
Taidan olla hyvä oppilas, olen jo oppinut kaksi sanaa.
Miten sanotaan kynnet? - Ne ovat englanniksi de nails.
De nails. Kuuntele, äännänkö hyvin.
De hand, de fingres, de nails.
Oikein hyvä, madame. Puhutte hyvin englantia.
Sano mitä käsivarsi on englanniksi. - De arm, madame.
- Entä kyynärpää? - Delbow.
Nyt toistan kaikki ne sanat, jotka olet tähän mennessä opettanut.
Se on ehkä liian vaikeaa, madame.
Kuuntele: d hand, de fingres, de nails, d arm, de bilbow.
Delbow, madame. - Varjelkoon, unohdin sen.
Kuinka sanotaan kaula? - De nick, madame.
Entä leuka? - De chin.
De sin. Kaula, de nick. Leuka, de sin.
Äännätte sanat aivan kuin aito englantilainen.
Kyllä minä vielä opin. - Ettehän ole jo unohtanut?
Toistan ne heti. De hand, -
de fingres, de mails... - De nails, madame.
De nails, de arm, de bolbow. - Delbow.
Delbow, de nick, de sin.
Miten sanotaan jalka ja viitta?
Le foot, madame, ja le gown.
Le foot ja le gown?
Nehän ovat rumia sanoja!
Turmiollisia ja säädyttömiä, hieno nainen ei voi niitä lausua.
En halua lausua noita sanoja ranskalaisten herrasmiesten kuullen.
Ja vielä vähemmän aion enää kertaakaan toistaa oppimaani.
Somme-virran yli hän on mennyt varmasti.
Jos nyt ei tehdä vastusta, niin Ranskassa älkäämme eläkö.
Normandeja! Normandi-äpäröitä!
Mistä innon saivat? Utuinen, raaka, synkkä heillä on ilma.
Niin, kautta kunniamme, meitä ivaa jo naisemmekin suoraan lausuen, -
että yty meistä on kuihtunut.
Englannin nuorisolle himoruuaks he ruumiinsa antavat, -
näin taaskin Ranskan äpäräsotureilla täyttääkseen.
Missä airut on Montjoy?
Heti uhka-uhman hän vieköön Englannille terveisiksi.
Prinssit, taisteluhun! Povess into, min miekkaa kirkkaaksi maine hioo.
Englannin Henrik seisauttakaa, joka yli maamme kiitää lentimillä, -
Harfleurin vereen kastetuilla! Karatkaa kimppuun, voimaa kyllin on.
Ja vankivaunuissa Roueniin kahleissa hänet tuokaa.
Niinhän suuren sopii!
Ikävä, että joukko vain niin pieni, soturit nälän nääntämät ja sairaat.
Kun meidän joukot näkee hän, niin sydämensä kastaa pelon kuljuun -
ja tarjoo lunnaita urotöiden sijaan.
Montjoyta jouduttakaa, ylipäällikkö.
Te, Dauphin, jäätte Roueniin. - Ei, majesteetti, minä pyydän.
Rauhoittukaa, te jäätte meidän luoksemme.
Te, ylipäällikkö ja prinssit menkää! Jo Englannille surman tykit henkää.
Mitä kuuluu, kapteeni Fluellen? Onko herttua vahingoittumaton?
Hän ei, Jumalan kiitos, ole vahingoittunut -
ja puolustaa siltaa urhoollisesti ja erinomaisella taktiikalla.
Kapteeni, suosiossa olla pyydän. Exeter suosiollinen on kapteenille.
Niin, Jumalalle kiitos. Minä olen ansainnut päästä hänen suosioonsa.
Bardolph, soturi vahva, mieleltänsä ylväs, sielultansa uljas, -
kautta julman luoman ja raisun onnen hurjan, kierän hyrrän.
Suokaa anteeksi, vänrikki Pistooli. Onni on erinomainen opetus.
Onni Bardolphin on vihollinen. Öylätin hän sieppas ja siitä hirtetään.
Menkää siis, teitä herttua kuulee.
Pelasta miehen henki, sulle maksan siitä.
Ymmärrän osittain, mitä meinaatte. - Siis olkaa siitä iloinen.
Totisesti, siitä ei kannata olla iloinen.
Jos hän oisi oma veljeni, -
niin pyytäisin herttuaa hänestä lopun tekemään, -
sillä sääntöjä ja kuria pitää noudattaa.
No, kuolkaa siis ja menkää helvettiin. Figo teille ystävyydestänne!
Fluellen, tuletko sillan luota? - Kyllä, armollinen majesteetti.
Exeterin herttua on urhoollisesti puolustanut siltaa.
Paljonko olette menettänyt väkeä? - Herttua ei yhtäkään, -
paitsi yhtä, joka arvattavasti hirtetään kirkon ryöväämisestä.
Yksi Bardolph-niminen.
Hänen naamansa on täynnä pukamia ja näppylöitä. Hänen huulensa -
puhaltavat hänen nokkaansa, se on välistä sininen, välistä punainen, -
mutta hänen nokkansa on nyt teloitettu, hänen valkiansa lopussa.
Älä hirtä yhtään varasta, kun sinusta tulee kuningas.
En, -
sen saat sinä tehdä.
Tahtomme on, että kaikki sellaiset pahantekijät näin lopetetaan -
ja annamme nimenomaisen käskyn, että marssiessamme maan halki, -
ei saa mitään kyläkunnilta kiskoa, ei mitään maksutta ottaa, -
ei ketään ranskalaista solvata tai herjaavilla puheilla loukata, -
sillä kun laupeus ja julmuus lyövät arpaa kuningaskunnasta, -
niin saa lempein peluri ensimmäisen voiton.
Näin sanoo kuninkaani: vaikka näy- tämme kuolleelta, makaamme vain.
Olisimme voineet lyödä hänet Harfleurissa, nyt on vuoromme puhua.
Englanti saa katua hulluuttaan, käske häntä miettimään lunnaitaan, -
jotka lasketaan sen mukaan, minkä verran tappioita olemme kärsineet.
Lisää tähän miekkasille-vaatimus.
Sano, että hän on pettänyt väkensä, jonka kuolemantuomio on julistettu.
Näin laajalta herrani ja kuninkaani ja sen pituinen toimeni.
Mikä on nimesi? - Montjoye.
Teit hyvin tehtäväsi.
Kerro herrallesi, että en häntä etsi, vaan estämättä tahtoisin Calaishin.
Sano, että olen tässä: lunnaani on tää halpa ruumis.
Väkeni heikko vain ja sairas vahti, mutta sano: minä tulen, -
vaikka Ranska ja sen lisäksi toinen naapuri mun tielläin oisi.
Nyt hyvästi, Montjoy! Mun vastaukseni ponsi on tää:
En tässä tilassa etsi taistelua, -
mutta tässä tilassa en myöskään sitä karta.
Se sano herrallesi.
Sen hälle sanon. Kiitos, majesteetti.
Nyt varmaan eivät hyökkää. -Me Herran turvass ollaan, ei heidän.
Nyt sillalle! Jo tulossa on yö.
Me joen taakse leiriin sijoitumme -
ja aamulla edemmäksi marssitaan.
Mieleenne aikaa kuvitelkaa, milloin pimeys vaaniva ja heikko kuiske -
avaran maailman kaikkeuden täyttää.
Yön likoharmaan kohdun kautta käy leiristä leiriin hyminä niin hieno, -
ett asemillaan vahti melkein kuulla voi vastapäisen vahdin salakuiskeen.
Valkeita vastassa on valkeita: himmeän loimun läpi -
toinen linja voi nähdä toisen tummahtavat kasvot.
Hepoa hepo uhmaa, puhkaisten korskalla hirnullaan yön korvan.
Vasarat seppäin teltoissa ahkerasti niettaavat -
ritarien varuksia, kalkkeellaan turmahanketta ilmaisten.
Luvustaan ylpeilleen, uhkaa täynnä, rennolla mielin Ranskan mies -
lyö arpaa ja moittii rampaa, kähmeätä yötä, -
joka inhan, riettaan noidan lailla poispäin niin vitkaan liikkaa.
Minulla on varukset parhaat koko maailmassa. Jospa olisi jo päivä!
Tehkää oikeutta minun ratsulleni. - Se on paras ratsu koko Euroopassa.
Eikö päivä koskaan valkene?
Prinssini ja herra ylipäällikkö, puhutte ratsuista ja varuksista.
Olette kumpaankin nähden varustettu kuin mikään prinssi konsanaan.
En vaihtaisi ratsuani mihinkään toiseen neljällä jalalla kulkevaan.
Kun sillä ratsastan, niin lennän kuin haukka, se kiitää ilmassa.
Se on ilmaa ja tulta. Maan ja veden jäykkiä alkuaineita siinä ei huomaa, -
muuta kuin sen tyyni säyseys, kun ratsastaja nousee sen selkään.
Tosiaankin, my lord, se on mitä täydellisin ja oivallisin hevonen.
Onko varustuksissanne, jotka näin teltassanne, tähtiä vai aurinkoja?
Tähtiä, Montjoye. - Joitakuita niistä huomenna putoaa.
Eikä sittenkään taivaani tule vajaaksi.
Eikö päivä koskaan valkene?
Huomenna kiidän peninkulman ja matkaan englantilaisten naamojen yli.
Niin en sano minä, pelkään, että matkalla saan pitkän nenän.
Menen aseistautumaan.
Dauphin halaa aamua. Hän halaa syödä suuhunsa englantilaiset.
Minusta hän voi hyvin syödä ne, jotka tappaakin.
Hän ei ole koskaan ketään loukannut. - Eikä huomennakaan sitä tee.
Jospa jo päivä valkenisi!
Voi raukkaa, Englannin Henrikkiä! Hän ei toivo päivän valkenemista.
Jos englantilaisissa olisi vähääkään älyä, niin juoksisivat tiehensä.
Tuo Englannin saarimaa se kasvattaa sangen urhoollisia eläimiä.
Nyt on aika pukeutua aseisiin. Tulkaa, aloittakaamme sillä.
On kello kaks, vaan ennen kymmentä on kukin saanut sata brittiä.
Engelsmannit raukat, -
kuin teurasuhrit, valppaan tulen luona, tyynesti istuvat -
ja päivän vaaraa mielessään mieteksivät.
Kolkoin katsein, kuopalla posket, nutut repaleina.
Kuun ällistävän silmissä he ovat kuin julmat aaveet.
Nyt ken hän näkee, tuon pienen joukon valtaherran -
käyvän vahdista vahtiin, teltasta telttaan.
Huudahtaa: Kunnia ja kiitos hälle!
Hän kulkee näet ja katsoo väkeään, -
hymyillen sanoo huomenta -
ja kutsuu maanmiehiks heitä, veljiks, ystäviksi.
Runsaita armolahjojaan kuin päivä -
kaikille hänen silmäns aulis jakaa sulattain valjun pelon.
Tässä näette, jalot ja halvat, töhrimällä tehdyn -
hätäisen kuvan Henrikistä yössä.
Huomenta, sir Thomas Erpingham.
Parempi valkopäälles pehmyt pielus kuin Ranskan kova nurmi.
Ei, tää vuode mulle parempi, nyt makaan niinkuin kuningas.
Sir Thomas, kaapus mulle lainaa.
Veikot, terveiset viekää leiriin prinsseille.
Mun puolestani heitä huomennelkaa ja heti telttaani kutsukaa.
Seuraanko Teitä? - Älä, uljas urho.
Poveni kanssa mielin neuvotella, ja silloin en muuta seuraa tahdo.
Jumala siunatkoon Teitä, jalo Henrik!
Sua, vanha sydän, myös! lloksi haastat.
Kuka siellä? - Ystävä.
Tee selko! Sotaherrako vai alhainenko olet, halpa solttu?
Minä olen komppanian päällikkö. - Väkevän peitsen kantajako olet?
Olen oikein. Ken te olette? - Yhtä ylväs ylimys kuin keisari.
Siis olet kuningasta ylevämpi.
Kuningas helmi on ja kultamuru.
Suloinen poika, maineen aaluva, sukua hyvää, vankkaa nyrkiltään.
Suutelen vanhaa saapastaan -
ja lemmin sydänsyillä tuota lemmen veitikkaa.
Mikä on sun nimesi? - Henrik le Roi.
Cornwallilainen nimi? - Ei, olen Walesin mies.
Tunnetko Fluellenin? - Tunnen.
Sano hänelle, että Taavetin päivänä koputan häntä sipulillaan kalloon.
ÄIkää pitäkö tikaria lakissanne, ettei hän sillä teitä kopauta kalloon.
Oletko hänen ystäviään? - Vieläpä hänen sukulaisensakin.
Siis siitä sinulle figo. - Kiitoksia vain. Jumalan haltuun.
Minun nimeni on Pistooli. - Sopiva nimi niin rajulle miehelle.
Kapteeni Fluellen!
Jestas sentään, puhukaa hiljempaa!
Jos vaivautuisitte tutkimaan Pompeiuksen sotia, -
niin näkisitte, ettei Pompeiuksen leirissä hölisty turhia.
Vihollinen on äänekäs!
Jos vihollinen on kaaho, hölmö ja hölisijä, -
niin onko soveliasta, että me ollaan kaahoja, hölmöjä ja hölisijöitä?
Puhun hiljempää. - Pyydän ja rukoilen, se tehkää!
Veli John Bates, päivä se tuolla kai jo koittaa?
Niinpä kai, mutta ei ole suurta syytä toivoa päivän tuloa.
Näemme tuolla päivän alun, -
mutta luulenpa, ettemme näe koskaan sen loppua.
Kuka siellä? - Ystävä.
Kenen kapteenin komennossa palvelette? -Thomas Erpinghamin.
Vanha, hyvä päällikkö, ja sangen ystävällinen herra.
Mitä ajattelee hän tilastamme? - Samaa kuin särkälle ajautuneet, -
jotka vain odottavat, milloin ensi luode heidät huuhtoo pois.
Eikö hän ole kuninkaalle ajatustaan sanonut? -Ei, eikä tulekaan sanoa.
Kuningas on ihminen kuten minäkin, orvokit tuoksuvat samanlaisilta.
Kuninkaan loisto sikseen, hän alastomuudessaan on pelkkä ihminen.
Jos hän näkee syytä pelkoon, hänen pelkonsa on samanlainen kuin meidän.
Olkoonpa hän ulkonaisesti miten uljas tahansa, ja vaikka yö on kylmä, -
niin uskon, että hän nyt mielellään istuisi kaulaansa myöten Thamesissa.
Ja minä hänen kanssaan, maksoi mitä maksoi, -
kun vain täältä päästäisiin.
Uskon, ettei hän toivoisi olevansa muualla kuin on.
Silloin toivoisin, että kuningas olisi täällä ypö yksin.
En missään voisi niin tyytyväisenä kuolla kuin kuninkaan seurassa.
Hänen asiansa on oikea ja hänen sotansa kunniallinen.
Se on enemmän kuin mitä tiedämme. - Enemmän kuin on lupa tiedustella.
Tiedämme kyllin, kun tiedämme, että olemme kuninkaan alamaiset.
Jos hänen asiansa on väärä, kuuli- aisuutemme puhdistaa meidät syystä.
Jos asia ei ole hyvä, niin kuninkaan on itsensä raskas tili tehtävä, -
kun kaikki jalat ja kädet ja päät, jotka taistelussa on katkaistu, -
liitty vät yhteen viimeisenä päivänä ja huutavat: Me kuolimme, -
siellä ja siellä, toiset kiroten, toiset haavuria huutaen, -
toiset vaikerrellen vaimojaan, toiset maksamattomia velkojaan, -
toiset lapsiaan, jotka jäivät kasvattamatta.
Pelkään, että harvat autuaina tappelussa kuolevat, -
sillä kuinka he voivat valmistautua, kun heillä on vain verta mielessä?
Jos nämä ihmiset eivät autuaina kuole, on se paha asia kuninkaalle.
Jos poika, jonka isä on lähettänyt kaupantekoon, hukkuu merellä, -
niin olisi teidän mukaanne syntivelka pantava isän harteille?
Kuningas ei ole velvollinen vastaamaan joka soturin kuolemasta.
Eikä isä poikansa, sillä he eivät tahdo heidän kuolemaansa, -
kun pyytävät palvelusta.
Sitä paitsi ei ole kuningasta, olkoon hänen asiansa kuinka puhdas vain, -
joka voi sen ajaa päätökseen aivan tahrattomilla sotilailla.
Jokaisen alamaisen velvollisuus on kuninkaan käytettävänä, -
mutta jokaisen alamaisen sielu on hänen omassa hallinnassaan.
Varma on, että jokainen, joka pahuudessa kuolee, -
saa itse kantaa syyn pahuuteensa. Kuninkaan ei tule siitä vastata.
En tahdo, että hän vastaa minusta, mutta taistelen hänen puolestaan.
Itse kuulin kuninkaan sanovan, että hän ei tahdo tulla lunastetuksi.
Hän sanoi sen siksi, jotta me hyvillä mielin taistelisimme, -
mutta kun kurkkumme ovat poikki, voi hän kyllä tulla lunastetuksi.
Jos elän ja sen näen, en enää koskaan usko hänen sanoihinsa.
Siinäpä tekisitte hänelle aika tepposet.
Vai ette enää koskaan usko hänen sanoihinsa! Se on hupsun puhetta!
Ojennuksenne on vähän liian törkeä. Suuttuisin, jos se soveltuisi aikaan.
Otelkaamme, jos jäätte eloon.
Olkaa ystäviä, englantilaiset narrit. Meillä on kyllin ranskalaista kinaa.
Kuninkaan päähän kaikki! Henki, sielu ja velat, -
vaimot, lapset, synnit, kaikki kuninkaan niskaan!
Hän saa kaikki kantaa.
Tukala sääty, vallan kaksoisveli, -
jokaisen hölmön juorunnalle altis.
Kuinka usein kuningas saa kaivata sitä iloa, jota yksity inen nauttii?
Ja mitä on kuninkaalla, jota tällä ei olisi, paitsi loisto?
Ja mitä oot sa, jumaloitu loisto?
Ihanan ihastelun sijasta saat juoda imartelun myrkkyä.
Käy kipeäks, sinä suuri suuruus, ja käske loistos sinut parantaa.
Kun käsket kerjäläisen polvistua, sen onko terveyskin käskyissäs?
Ei, uni ylpeä, sä viekkahasti kuninkaan rauhan kanssa ilvehdit.
Kuningas olen, tunnen sun, ja tiedän, -
ett öljy ei, ei miekka, sauva, kuninkuuden kruunu, -
ei vaippa kullan ommeltu ja helmin, ei pöyhkeilevä arvonimisarja, -
ei valtaistuin eikä kiillon tulva, -
mi tämän maailman jyrkkää rantaa huuhtoo, -
ei kaikki tää, tää uljaan uljas loisto kuningasvuoteessa -
niin hyvin nuku kuin orja raukka, -
joka vatsa täynnä ja mieli hilpeänä, panee maata, -
hiellä saatu leipä ruokanaan, ei hirmuyötä näe, lasta hornan, -
vaan ratsasmiesnä koista päivän laskuun hikoilee Phoiboon katseesta -
ja nukkuu Ely silmissä yönsä.
Nousee varhain ja auttaa ratsaille Hyperionin.
Näin noudattaa vuoden ikikulkua etuisaa vaivaa nähden hautaan asti.
Jos loistoa ei oisi, niin moinen raukka, -
joka unta vääntää yöt ja reutoo päivät, -
kuninkaalta etukäden veis ja voiton.
Poissaolostanne huolissaan on lordit, he kautta leirin teitä etsivät.
Ritari, hyvä vanhus, kokoon heidät tuo, telttaani.
Siellä ennen sua olen.
Sodan jumala! Karkaise urhojeni sydämet!
Laskukyky heiltä ota pois, jos vihollisen luku vie heiltä luonnon.
Herra, älä tänään, oi, älä tänään, -
muista rikosta, jonka isä teki anastaissaan kruunun.
Richardin ruumiin laitoin uuteen maahan ja katumuksen kyyneleitä -
omistin sille enemmän kuin mitä siitä väkisin vietiin veripisaroita.
Viissataa köyhää elätän, ylentävät kätensä kuihtuneet taivaaseen, -
anoen anteeksi tätä verivelkaa. Kaksi kappelia olen rakentanut, -
missä synkän vakaat papit rauhaan laulaa Richardin sielun.
Teen vielä enemmän, vaikka kaikki tämä, mitä tehdä voin, -
on turhaa, kun katumus tään kaiken jälkeen tulee -
rukoillen anteeksiantoa.
Kuningas! - Se Gloucesterinko ääni on?
Niin oikein, asiasi tiedän, oitis seuraan sua.
Ystävät, päivä, -
ja kaikki vartoo -
minua.
Haa, kuulkaa, kuinka ratsut hirnuu sotaa!
Selkään siis, ja ky Ikeen kannus, -
että veri lämmin sirahtaa brittein silmiin.
Kun näette vain tuon kurjan nälkälauman, -
niin loistonne se heistä sielun imee ja jättää tyhjän ihmiskuoren.
Ei tässä kyllin työtä käsillemme.
Miksi viivytte niin kauan, Ranskan lordit?
Nahkaansa aristavat saarihaaskat rumaksi rumentavat aamukentän.
Rukoilleet ovat jo ja kuoloon valmiit.
Vain turhan pienen pientä tehkäämme, niin kaikki tehty on.
Sitten torvi soikoon, ratsaillenousuun merkin antakoon.
Sillä ajostamme maa niin vauhkoontuu, -
että Englanti jo pelosta antautuu.
Kuningas missä on? -Hän on ratsas- tanut Ranskan sotarintaa silmäämään.
Kuusikymmentätuhatta on miestä heillä.
Viisi yhtä vastaan, lisäksi kaikki terveitä.
Julma ylivoima! - Ah, jos tässä oisi nyt -
kymmenenkin tuhatta kotoista miestä, joilla tänään ei ole työtä.
Ken se moista toivoo? Westermoreland-lankoko?
Ei, hyvä lanko.
Jos meidät kuolo merkkii, kyllin meistä on hukkaa maallemme.
Jos eloon jäämme, mi harvemmat, sen suurempi on maine.
Älä yhtäkään sä miestä toivo lisää, huuda kaiken sotajoukon kuullen, -
jos kellä halua ei taistella, niin menköön matkaan.
Passinsa oiti saakoon ja kukkaroonsa rahaa matkaa varten.
Sen kanss emme tahdo kuolla, ken pelkää kuolla seurassamme.
Tää päivä Crispianuksen on pyhä.
Ken tästä päivästä eloon jää ja kotiin hengissä palaa, -
hän seisaalleen nousee, oikoo vart- taan, kun kuulee nimen Crispianuksen.
Ken tänään henkiin jää ja vanhaks elää, -
hän joka vuosi viettää juhlailtaa ja sanoo: Huomenna on Crispianus.
Ja hihan nostaa, näyttää arpensa ja sanoo: Nuo sain Crispianuksena.
On vanhan muisti huono, vaan jos kaikki unhottaa, niin muistaa, -
mitä urhotöitä tänä päivänä teki. Ja meidän nimemme, -
kuningas Henrik, Bedford, Exeter, Talbot, Salisbury, Gloucester, -
ne maljain vaahdotessa muistiin elpyy.
Tarinan ukko kertoo pojalleen, ja tästä päiväst aikain loppuun -
ei päivä Crispianuksen niin pääty, ettemme tulisi puheeksi me.
Me harvat.
Me onnellisen harvat, veljet kaikki.
Ken tänään kanssain verta vuodattaa, on veljeni, -
jos kuinka halpa olkohon, niin tämä päivä hänet aateloi.
Herrat Englannin, nyt vuoteell ollen, kiroovat, ettei olleet täällä, -
noloina kuunnellen, kun joku haastaa, -
joka oli Crispianuksena myötä.
Kiireellä valmistukaa, majesteetti!
Komeina riveissä ovat ranskalaiset ja viipymättä meihin hyökkäävät.
Valmista on kaikki, jos miehuus on valmis.
Sen vieköön, jonka miehuus nyt jää jälkeen! -Apua Englannista et toivo.
Jumala suokoon, että avutta voisimme yksin kestää tään taistelun!
Toimeensa kukin! Herra olkoon kanssanne!
Kysyn vielä kerran, sopia tahdotko nyt lunnaistasi, -
ennen kuin taattu tappiosi on varma?
Kuka sinut lähetti? - Ranskanmaan ylipäällikkö.
Vie hälle sama vastaus kuin viimein: -
Mun ensin lyökööt, sitten luuni myökööt.
Jumala! Miks näin raukkaa ivataan?
Suvaitkaa, että haastan ylvästellen: sanokaa: olemme vain arkisotureita.
Vetiset marssit hankalilla mailla korut ja kullat meistä on tahrinut, -
mutta puhdas, jumalauta, on joka sydän.
Siis, säästä vaivas, airut, älä tänne lunnaille enää tule.
Sen vannon, muut en anna, kuin nämä raajat.
Ja nekin sellaisina, -
ettei niillä suurta ole virkaa.
Tämä vastaus vie. - Vien, Henrik-kuningas.
Siis, Herran haltuun! Et koskaan enää airutta sa kuule!
Kuningas, nöyrästi anon polvillani, että etujoukkoa ma johtaa saan.
Saat, uljas York.
Nyt, miehet, taistoon!
Jumala, kaikki mieltäs myöten johda!
Nyt näyttämöstä tulee tappotanner, missä Agincourtin nimen surkeasti -
häpeään saatamme, kun miekoin vähin naurettavan pidämme taiston.
Kaikki rivimme on hajotettu.
Häpeän kirot!
Häpeä, häpeä, ikuinen häpeä!
Kuolkaamme kunnialla! Nyt joukoin uhratkaamme henkemme.
On kyllin meissä vielä miekkamiestä tukauttamaan tungokseemme britit.
Järjestys hiiteen! Tungokseen vain äkin!
Jos jatkuu elo, jatkuu häpeäkin!
Työ oiva tehty on, uljaat kansalaiset, -
mutta vielä ei kaikki: voitto vielä ei meidän.
Lyödä kuoliaaks pojat ja trossin, -
se on järjestään sotareklementtejä vastaan.
Se on riivatun semmosta riivatun kanaljan työtä kuin ikänäs olla voi.
Eikö niin? Sanokaa omantuntonne mukaan.
On tosiaankin, eivät ole yhtäkään poikaa jättäneet henkiin.
Nyt, Ranskaan tultuani, ensi kertaa mun valtaa viha.
Suurvaltiaani, täss on Ranskan airut.
No, mitä tahdot? Taasko lunnaita vaadit?
En, majesteetti, vain armollinen lupa suokaa meille, -
tään verikentän läpi kulkea ja lukea kuolleemme ja heidät haudata, -
ja aateli alhaisosta erotella.
Näet, monet meidän prinssit viruvat palkkaorjain veressä aivan.
Levossa salli meidän kenttää käydä ja ruumiit järjestää.
En totta tiedä, meidänkö voitto on, vai eikö ole.
On voitto teidän.
Herralle kiitos, eikä voimillemme siitä!
Mikä on tuo linna tuossa lähellä aivan?
Se on Agincourt.
Agincourtin taistelu siis tämä olkoon, -
joka taisteltiin pyhän Crispanus-Crispinuksen päivänä.
Teidän isoisänne, kunnioitettava vainaja, jos sallitte, majesteetti, -
ja isosetänne Edward, Walesin musta prinssi, -
niin olen kronikoista lukenut, taistelivat tuiman taiston Ranskassa.
Niin tekivät, Fluellen. - Oikein sanotte, majesteetti.
Jos Teidän majesteettinne muistaa, -
niin walesilaiset tappelivat puutarhassa, jossa kasvoi sipuleita, -
ja he kantoivat sipuleita lakeissansa.
Ja vielä tänä päivänä se on kunniakas sotamerkki.
Eikä majesteetti häpeä kantaa sipulia lakissa pyhän Taavetin päivänä.
Sitä arvomerkkinä ma muistoks kannan.
Minä olen walesilainen, hyvä maanmies.
Kaikki Wye-joen vesikään ei voi huuhtoa pois walesilaista vertanne.
Jumala siunatkoon sitä, niin kauan kuin se hänen armoansa miellyttää.
Suurkiitos, hy vä maanmies!
Olen Teidän majesteettinne maanmies ja sanon sen koko maailmalle.
Minun ei tarvitse hävetä Teidän majesteettianne, -
niin kauan kuin herra majesteetti on kunniallinen mies.
Jumala suokoon minun aina se olla.
Itaraksi onnetarko rupee mulle?
Ma kuulin, että Nell on kuollut.
Ma vanhenen ja raajoista uupuneista pois piestään kunnia.
Nyt porttokauppaa ja taskuvarkaan virkaa alan pitää.
Englantiin varkain hiivin varastamaan.
No, airut, onko kuolleet luettu?
Tässä ovat ranskalaisten kaatuneet.
Kaatuneita, näen ma, -
on kymmenentuhatta ranskalaista.
Ja näistä sata kuusikolmatta on prinssejä ja joukonjohtajia.
Knaappeja, ritareita, aatelia -
kahdeksantuhatta neljäsataa.
Viisisataa vasta eilen lyötiin ritareiksi.
Se kuninkaallinen on kuolinseura.
Mutta missä meidän listamme on?
Yorkin herttua Edward, ja Suffolkin kreivi, -
sir Richard Ketly.
Herra Davy Gam.
Ei muita ylhäisiä. Sotureita -
vain viisikolmatta.
Ihmeellistä!
Nyt kulkueessa kylään.
Surma sille, ken työstään kerskailee -
ja Jumalalta vie kunnian, mi yksin hälle tulee.
Eikö olis luvallista sanoa, kuinka paljon oli kuolleita?
On, kapteeni, mutta tunnustuksella, -
että on Jumala taistellut -
puolestamme.
Niin, ja minun tuntoni mukaan, siinä hän teki oikein hyvin.
Nyt pyhiä menoja noudattaen -
Non nobis ja Te Dem laulakaamme, ja kun haudattu on kuolleet, -
pois Calaishin ja sieltä Englantiin.
Ei ole koskaan vielä palattu Ranskasta näin ilomiellä.
Rauha tälle rauhankokoukselle. Teille, veli Ranska! Ilo ja onni!
Parhaat toivotukset kauniille Katariina-serkullemme!
Sen vallan oksana ja jäsenenä, joka on tään yhtymyksen aikaansaanut, -
me Teitä, herttua Burgund, tervehdimme!
Te Ranskan prinssit, päärit, terve kaikki!
Ilo meille on nähdä kasvojanne. Veli Englanti, hyvä olkoon päätös päivän.
Englannin prinssit kaikki, terve teille!
Molempien teidän nöyrä alamainen.
Te suuret kuninkaat, Ranskan ja Englannin.
Kun niin on työni onnistunut, -
että valtasilmä valtasilmää vastaan seisotte tässä, -
niin mun sallitte tään valtaseuran kuullen kysyä, mikä on esteenä, -
että alaston ja riepoteltu rauha ei saa täällä, maailman ilotarhassa, -
vehmaasa Ranskassa, otsaansa ihanaa näyttää?
Ah, paossa on se täältä kauan ollut.
Maan talous on kaikki läjäpäässä, lahoten omaan lihavuuteensa.
Viinipuu ruokotta kuolee, pensasaidat harittavat, kuritta kaikki kasvaa.
Perheiltämme, lapsiltamme, -
unohtuvat maata kaunistavat tiedot, jäävät ajan puutteessa oppimatta.
Villeinä kasvamme kuin sotilaat, -
aatellen vain verta, kirouksia ja vihaa, -
ja muuta luonnotonta oppien.
Mikä estehenä, ettei armas rauha saisi tuota turmiota karkoittaa -
ja siunattuun taas turvaansa ottaa meitä?
Jos, herttua Burgund, rauhaa tahdotte, -
minkä kaipuu teidän mainimaanne pahaa vain lisää, ostakaa se -
täyttämällä ne kohtuulliset vaatimukset, jotka ovat laadittuina.
Hätäisesti olen eri kohtia vain silmäillyt.
Nimittäkää jotkut neuvoskunnastanne kanssamme ne vielä läpilukemaan, -
niin myöntymyksen ja vakaan vastauksen heti annan.
Niin olkoon, veli!
Mutta Katariina-serkun suokaa jäädä.
Päävaatimus hän on ja arvoon nähden sovintop ykälistä ensimmäinen.
Mun puolestani jääköön mielellään.
Kaunis Katariina, kaikkein kaunein. Ah, sotilaalle opettakaa sanat, -
jotka immen korvaa kiehtoisi ja nostais sydämessä lemmen liekin.
Majesteetti pitää minua pilkkanaan. En osaa puhua engelskaa.
Kaunis Katariina! Jos tahdotte mua rakastaa ranskalaisella sydämellä, -
ilolla kuulen teidän sitä vakuuttavan vieraanvoittoisella englannilla.
Pidätkö minusta, Kate?
Pardonnez moi, en tiedä mitä on pidätkö minusta.
Enkelit pitävät sinusta, Katri.
Sanooko hän, että olen kuin enkeli? - Sanoo, niin hän sanoo.
Miesten kieli on täynnä petosta.
Mitä hän sanoo? Että miesten kieli on täynnä petosta?
Kielet miesten on täynnä petosta: niin sanoo prinsessa.
Minun kosintani on sinun kielitaitosi mukainen.
En osaa kukkaiskieltä, sanon vain suoraan - rakastan sinua.
Jos kysyt: Niinkö todella?, niin joudun suunniltani.
Anna vastaus! Kädenlyönti, niin kauppa on valmis.
Minä ymmärrän hyvin.
Jos vaatisit minua runoja kirjoittamaan, niin olisin myyty mies.
Jos voisin naisen voittaa ilmahypyillä, -
niin keikahtaisin suoraa päätä häävuoteeseen.
Mutta en osaa lammasmaiselta näyttää, en osaa vakuutella.
Jos voit rakastaa sen sorttista miestä, -
niin ota silmäsi taituriksesi.
Haastan suoraan soturinkieltä: jos voit minua rakastaa, niin ota minut.
Jos sanon, että kuolen, niin se on totta, mutta en rakkaudesta sinuun.
Kuitenkin sinua todesti rakastan.
Jos tahdot semmoisen, niin ota minut!
Ota minut, ota soturi.
Ota soturi, ota kuningas.
Mitä sanot siis rakkauteeni? Puhu, kaunokaiseni!
Ja puhu kauniisti, sitä pyydän.
Onko mahdollista, että voin rakastaa Ranskan vihollista?
Ei, Kate, ei ole mahdollista, että voisit rakastaa Ranskan vihamiestä.
Mutta jos rakastat minua, rakastat Ranskan ystävää.
Rakastan Ranskaa niin, että en tahdo päästää yhtäkään sen kylää.
Kun Ranska on minun ja minä sinun, niin Ranska on sinun, sinä minun.
Minä ei tiedä mitä se on. - Etkö, Kate?
No, sanon sen sitten ranskaksi, -
vaikka se istuu kiinni kielessäni kuin nuorikko miehensä kaulassa.
Quand jaila possession de France
et quand vouz avez la possession de moi
donc, votre est France, et vous etes mienne.
On helpompi valloittaa kuningas- kunta kuin puhua ranskaa lisää.
En koskaan enää puhu ranskaa, ellen sitten halua saada sinut nauramaan.
Kunniaksenne, puhutte ranskaa paremmin kuin minä englantia.
Ei, Kate, en suinkaan. Mutta ymmärrätkö tämän verran englantia?
Voitko rakastaa minua?
Minä en osaa sanoa. - Voiko kukaan muu sanoa?
Vannon, että rakastan sinua, en uskalla vannoa, että rakastat minua.
Kuitenkin alkaa vereni imarrella minua, että teet niin -
huolimatta vastenmielis y ydestäni. Kirottu se isäni kunnianhimo!
Hän ajatteli vain kansalaissotia kun minut teki, sen vuoksi -
sain niin rautaisen naaman, että peljätän naiset, kun tulen kosimaan.
Mutta usko pois, jota vanhemmaksi tulen, sen paremmannäköiseksi tulen.
Lohdutukseni on, että vanhuus ei voi kasvoilleni tehdä vahinkoa.
Jos otat minut, minut otat pahimmillani, -
ja jota kauemmin kestät minua, sitä paremmaksi tulen.
Sano siis, ihanin Katariina, huolitko minusta?
No, vastaa minulle murtavalla musiikilla, sillä äänesi on musiikkia -
ja englanninkielesi murtavaa.
Siis, maailman kuningatar, Katariina, sano huolitko minut?
Se on kuinka se miellyttää kuningasta, minun isääni.
Oi, Kate, se häntä hy vin miellyttää, se häntä miellyttää, Kate.
Siis se minua myös tyydyttää.
Tuosta sanasta suutelen kättäsi ja sanon sinua kuningattareksi.
Antakaa minun olla, hyvä herra.
En halua, että alennutte suutelemaan palvelijattaren kättä.
Pyydän teitä, mahtava herra.
No, suutelen sitten huuliasi, Kate. - Se ei ole tapana Ranskassa.
Neiti tulkitsija, mitä sanoo hän? - Ei ole tapana Ranskassa tyttöjen...
En tiedä mitä baiser on englanniksi. - Suudella.
Teidän majesteettinne ymmärtää paremmin kuin minä.
Ei ole Ranskassa tapana tyttöjen suudella ennen avioliittoa, niinkö?
Kate! Turhat tavat kumartuen väisty vät suurten kuningasten tieltä.
Sinua ja minua ei voi kytkeä maan tapojen heikko kahle.
Me olemme tapain määrääjät.
Kas niin, ole nyt kiltti ja tottele.
Sinun huulissasi, Kate, on tenhovoimaa.
Niiden kosketus on kaunopuheisempi kuin Ranskan neuvoskunnan kielet.
Tässä tulee isäsi.
Jumala varjelkoon Teidän majesteettianne!
Kuninkaallinen serkkuni, opetatteko meidän prinsessallemme englantia?
Tahtoisin opettaa hänelle, kuinka suuresti häntä rakastan.
Ja se on hyvää englanninkieltä.
Myönny imme kaikkiin kohtuuvaatimuksiin.
Mulle tyttärenne antakaa.
Vie hänet, poikani!
Hänen verestään herätä mulle lapsenlapsi, -
niin, että riitavallat, Englanti ja Ranska, -
joiden rannikotkin kalpein katsein toistensa menestystä katsovat, -
vihastaan herkeäisi, -
ja tää kallis liitto ihaniin poviin istuttaisi sovun -
ja kristillisen naapuruuden hengen, -
niin ettei miekka rikkois milloinkaan -
väliä Englannin ja Ranskanmaan.
Aamen!
Nyt tervetullut, Kate! Te todistakaa, kaikki, -
että hänet nyt kuningattareksi suutelen.
Jumala, avioliiton säätäjä.
Sydämet yhdistä ja valtakunnat.
Kuin mies ja vaimo, kahtenakin yksi, -
niin valtakuntammekin yhtykööt!
Ettei ilkikieli, eikä kade mieli -
nuo pyhän vihkivuoteen häiritsijät, -
tään valtaliiton väliin tunkeutuisi ja erottaisi sitä mikä on yksi liha.
Jotta Englannin ja Ranskan miehet oisi kuin veljekset.
Oi, jos sen taivas soisi! Aamen!
Tymäkkä, tylsä, runoiljan kynä -
vapaasti pidellyt on historiaa.
On urhot pieneen tilaan kytkettyinä -
ja typistetty niiden kunniaa.
Kirkkaana, mut vain hetken, Englannin helotti tähti.
Onni miekkaa kantoi, hän voitti maailman parhaan Eedenin.
Ja kruunut pojalleen ja vallan antoi.
Henrik kuudes jo kehdossaan tuli Englannin ja Ranskan kuninkaaksi.
Mutta monivaltaisuus, -
se Ranskanmaan vei meiltä, Englanninkin särki haaksi.
Sit usein tääll on näytetty, -
sen takaa tällekin suosiota osoittakaa.
Tekstit: Clyde.w.o.b