www.titlovi.com
Paradoksalna.
- Hrabra. - Da.
Misteriozna.
- Ekscentrična. - Ekscentrična.
- Povučena. - Bila je veoma povučena žena.
Pojma nisam imala da se bavila fotografijom.
Pravila bi fotografije. Mnogo, mnogo fotografija.
Ona nikad ne bi ovo dozvolila.
Da li ste išta poželeli da uradite drugačije od...
Naravno. Da pronađem te negative umesto tebe.
PRONALAZEĆI VIVIJAN MAJER
Deset dolara... Idemo više. Deset kinti.
Onda završavam za pet. Može li...
Bila je zima 2007-e.
Nudi li neko sedam? Sedam i po. Deset.
Deset, idemo dalje...
Aukcijska kuća je prekoputa mog doma.
Našao sam tu kutiju koja je bila krcata negativima.
Džon Maluf Našao sam tu kutiju koja je bila krcata negativima.
70 dolara. 75 tamo... 80 dolara.
Pisao sam knjigu iz istorije, i trebalo mi je mnogo istorijskih fotografija.
Uzeo bih negative i pogledao ih prema svetlosti,
i tražio bih prizore Čikaga.
150, 160...
Bilo je nekoliko kutija koje su išle u kompletu.
Izabrao sam najveću.
Kupac je broj 39.
Dobio sam je za 380 dolara.
Aukcijska kuća mi je rekla da se fotograf
zove Vivijan Majer.
Potražio sam je na Guglu... i ništa.
Mislim, baš ništa.
Pa sam odustao na neko vreme.
Pogledao sam neke fotke te noći,
i bile su dobre, ali ništa za knjigu,
pa sam ih ostavio u ormar.
Morao sam da smislim, šta da radim s njima?
Zato sam počeo da ih skeniram.
Imam refleks, i kad bih se vozio negde
primetio bih nešto izdaleka
što znam šta je i znao bih da je vredno.
Odrastao sam radeći na buvljoj pijaci s mojim bratom.
Moj otac je to radio, deda takođe.
Posećivao bih skladišne aukcije s mojim bratom.
On bi neke dobio, pa bismo ih počistili.
Bacili smo tone negativa.
Jer nema vrednosti u negativima za većinu trgovaca.
Ti negativi koje sam otkrio, na prvi pogled
nisam znao da li su baš dobri.
Znam da sam ja mislio da su dobri.
Kontaktirao sam par galerija.
Nisam znao gde da idem.
Napravio sam foto-blog i postavio oko 200 fotografija.
Postavio Džon Maluf u 9:54
Postavio Džon Maluf u 10:12
Postavio Džon Maluf u 15:41
Postavio Džon Maluf u 19:01
Postavio Džon Maluf u 23:30
Postavio sam link na Fliker.
Šta da radim s ovim (osim da dam vama)?
Ta objava je digla prašinu.
Divno!!! Hvala za objavu
Au. Baš kul.
fenomenalno! hvala
Zadivljujuće otkriće!
obožavam ovo
Sve što mogu reći je AUH!
Zato sam krenuo u misiju da povežem ostatak njenog rada.
AUKCIJA VEČERAS
Pronašao sam druge ljude koji su kupili kutije,
i kupio sam njihove kutije.
Onda sam imao neverovatnu količinu negativa.
Uvek želiš da znaš ko stoji iza rada.
Samo sam znao da se zove Vivijan Majer.
Je li bila novinar? Profesionalni fotograf?
"Da proguglam još jednom da vidim da li ima nešto".
Pronašao sam umrlicu postavljenu samo par dana pre te pretrage.
umrla mirnom smrću
Pronašao sam adresu u njenim stvarima.
Posle pretrage telefonskog imenika,
nazvao sam i rekao:
"Imam negative Vivijan Majer".
A on će: "To je bila moja dadilja".
To je bila njegova dadilja.
Zašto dadilja...
pravi sve te fotografije?
Ono što su počeli da mi govore o njoj
je bilo čudno.
Rekao je: "Ona je bila usamljenik.
"Nismo znali da li ima porodicu.
"Nismo znali da li ima ljubavni život ili decu.
"Ali bila nam je kao majka".
To mi je probudilo znatiželju.
Pitao sam: "Imate li neke njene stvari?"
Rekli su: "Čuvali smo račune njenih skladišnih kaseta.
"Želimo da izbacimo sve stvari. Ona je bila kao hrčak".
Rekoh: "Ne, nemojte".
A on će: "Ne razumeš. Ona je bila pravi hrčak.
"Donećemo kontejner. Slobodno dođi da nam pomogneš.
"Možeš uzeti sve što ti se sviđa od onog što smo hteli da bacimo".
Samo sam želeo da saznam ko je ona bila. Na brzaka.
Našao sam taj kožni kofer.
Bio je izlepljen selotejpom.
Otvorili smo ga.
Bio je do vrha pun rolnama nerazvijenog filma.
Uzeo sam jednu kutiju i protresao je, a ona je zvečala.
Otvorio sam je, a unutra je bio zub.
Imala je stvari ugurane i skrivene u svemu što je imala.
Nešto kao tajno mesto za skrivanje svih njenih stvari.
Kupon, poruka,
flajer, autobuske propusnice, vozne karte.
Njeni šeširi. Cipele.
Njeni kaputi, njene bluze.
Imam neunovčene čekove od poreza
u vrednosti od nekoliko hiljada dolara.
Hvala na pažljivom rukovanju?
Molim vas rukujte pažljivo
Imam oko 100,000 negativa.
Imam 700 rolni nerazvijenog filma u boji.
2,000 nerazvijenih rolni crno-belog filma.
Shvatio sam da sve moram da organizujem, skeniram i arhiviram.
Ali to je bilo previše posla za mene.
Pomislio sam: "Da vidim šta će muzeji uraditi da mi pomognu.
"Možda ovo ubacim u Muzej moderne umetnosti ili Tejt Modern".
Poslao sam im pisma.
I evo odgovora.
"Dragi g. Maluf, u ime kustosa,
"želeo bih da vam se zahvalim što mislite na Odeljenje za Fotografiju MMU.
"Nažalost, muzej trenutno
"ne može primiti ove fotografije".
Tada sam shvatio:
"Radiću sam.
"Pokušaću da organizujem izložbu.
"Uradiću knjigu".
To je ogroman posao.
Ja sam dosta kompulzivan.
Želeo sam da ljudi vide ovaj neverovatan rad.
I prijavio sam se za izložbu u Kulturnom Centru u Čikagu.
Čikaški Kulturni Centar
Rekli su da je ovo najveća posećenost za bilo kog umetnika koje su ikada imali.
I priča je počela da se širi.
Razotkrivanje Vivijan Majer
Tajni fotograf
Dadiljina tajna
Istorija ulične fotografije se ponovo piše.
- Vivijan Mejer. - Vivijan Majer.
- Vivijan Maier. - Spasena od zaborava.
Posthumno dobija slavu koju u životu nikada nije imala.
Džon Maluf još uvek sređuje Majerine negative.
Moja misija je da stavim Vivijan u istorijske knjige.
Njujork
Moj prvi utisak kada sam video radove
je bila radost
Džoel Mejerovič fotograf
kad te nešto iznenadi,
i osetiš da neko, dotad neotkriven,
iznenada objavi svoj rad koji dobro izgleda.
Izgleda kao autentična vizija
i istinsko razumevanje ljudske prirode
i fotografije, i ulice,
a takve stvari se ne dešavaju često.
Viđam na hiljade fotografija.
Iz dana u dan, ljudi mi šalju da pogledam njihove veb-sajtove.
I kada gledam fotografije, osećam da je većina njih prosečna.
Ali Vivijanin rad je odmah imao te kvalitete ljudskog razumevanja
i topline i razigranosti,
da sam pomislio: "Ovo je pravi fotograf".
Imala je oštro oko.
Meri Elen Mark fotograf
I odličan osećaj za kadriranje.
Ovo je prva. Ne mogu... -To je blatnjavo dupe građevinskog radnika.
O, Bože!
Imala je smisao za humor.
I smisao za tragediju.
Divno.
Ove fotografije dece su divne.
Odličan osećaj za osvetljenje, okolinu.
Imala je sve.
Da li je puno fotografisala?
U totalu, ima verovatno oko 150,000 negativa.
Puno je fotografisala.
Nikada nikome nije pokazala svoj rad?
To pokušavam da saznam. Dosad, ne.
Mislim da bi ljudi voleli njen rad.
Mogla bih čak da kažem, Robert Frenk s kockastim formatom.
Lizet Model...
Helen Levit, definitivno.
Dajen Arbus.
Neki od uličnih portreta.
Da je bila poznatija, postala bi slavan fotograf.
Nešto ne štima...
Nedostaje delić slagalice.
To je divno.
Zaista želim da znam zašto je Vivijan pravila ove fotografije?
Šta ju je navodilo na to,
do stepena opsesije, da pravi toliko fotografija?
Zašto nikada nisu prikazane?
Počeo sam da raspakujem sve njene stvari.
Pronalazim tragove.
Znate, priznanice koje je imala. Ali...
Njene priznanice su iz '70-ih i '80-ih.
A '70-ih i '80-ih u Čikagu,
nije bilo pozivnog broja.
Okretao sam te brojeve telefona,
dodajući razne pozivne brojeve.
773, 312, 708, 847, 630, 815...
Da li je ona bila dadilja za porodicu iz San Franciska?
- Da. - O, bože.
Da, živela je odmah prekoputa.
Poznajem Vivijan Majer zato što je ona bila moja dadilja iz detinjstva.
Otprilike četiri godine.
Radila je kao kućna pomoćnica i dadilja.
Vivijan je bila moja dadilja.
Vivijan smo upoznali kada nam je trebala negovateljica za moju majku.
Gledala sam je i pomislila:
"Gde je moja sestra pronašla ovu damu da čuva njenu decu?"
Opsesivno je čuvala parčiće uspomena,
momenata u vremenu.
Stvari koje je sakupila su mi pomogle da je malo bolje razumem.
Imam tuce audio kaseta koje je Vivijan snimila.
Otkad sam objavila oglas u novinama
primila sam nekoliko čudnih poziva.
Bilo je nekih idiota koji su zvali
da me intervjuišu
nagu.
Imam oko 150 osmomilimetarskih i 16-milimetarskih filmova.
Pronašao sam fotografije Fila Donahjua.
U njegovom domu, kako mazi psa, i za večerom.
Bio sam samohrani roditelj u Vinetki, Ilinois, sa četiri sina.
I pojavljuje se Vivijan.
Fil Donahju domaćin tok-šoua
Upoznao sam je u restoranu, da je intervjuišem
za taj posao kućepaziteljke.
Fotografisala me je.
Puno sam radio.
Morao sam da snimam emisiju svakog dana, nekad i dve.
Nisam želeo nikakve probleme, samo sam...
Znate, samo sam želeo čiste čarape.
Bila je s nama manje od godine.
Sećam se da je fotografisala
unutrašnjost kante za đubre.
Pomislio sam: "Pa, šta sad...
"Smejali su se Pikasu".
Nisam znao. Mislim, nisam pridavao veliku pažnju.
Nisam mislio da je luda.
Vivijan je pravila autoportrete.
Ne znam kakvu sam sliku o njoj imao dotad,
ali to definitivno nije bila slika koju sam otkrio.
Zalman & Lora Jusiskin Delovala nam je neobično.
Nosila je velike kapute i šešire s obodom.
Rodžer Karlson Onakve kakvi su mogli biti popularni 1925-e.
Uvek je nekako skrivala svoju figuru.
Znate, nosila je tu kabastu odeću. I te čizme.
Zvali su je Vojne Čizme.
Karen Frenk & Dženifer Rofé Bila je vrlo visoka.
Žaklin Bruni-Manijé & Keti Bruni-Noris 2,10m... -Nema šanse! -Bila je visoka.
- Mora da je imala oko 180 cm. - 185.
- Volela je da nosi muške košulje... - Nosila je muške košulje.
Džudi & Čak Svišer Govorila je da je kroj bolji.
Džindžer Tam
Imala je ravan podšiš.
Kosa joj je išla nagore!
Rekao bih da se oblačila kao fabričke radnice
Dafi Levant
u Sovjetskoj Uniji '50-ih godina.
Tako je hodala.
Morate ovako da zamahnete rukama,
i da marširate nekakav nacistički marš.
Videli biste je na njenom malom motorizovanom biciklu.
Sećam se da sam ponekad mislio
da liči na zlu vešticu.
Uvek je imala foto-aparat oko svog vrata.
Dženifer Levant Uvek s foto-aparatom oko vrata.
Imala je taj veliki kockasti foto-aparat.
Rolefleks. Otvorite zatvarač
i nadole pogledate kroz objektiv.
Beri Volis Žudeo sam za Rolijem s duplim sočivom.
A ona je imala jedan.
Gledala sam taj foto-aparat, i izgledao je prilično staro.
Rolefleks je odličan foto-aparat za skrivanje.
Jer nije bio ovde, gde bi ona morala da upozori nekoga na ulici
da ih fotografiše.
Mogla bi da bude tajnovita ovde dole.
Aparat je snimao odozdo,
i njenim slikama je dao izvesnu izdignutu veličinu.
Postoji fotografija čoveka. Običan čovek na ulici.
Ali on ima ponos i dostojanstvo.
On stoji tamo i gleda u nju.
Pogledajte njegove oči, on je gleda pravo u lice.
A ona je verovatno pogledala dole i fokusirala,
pa tek potom pogledala u njega.
A on je pogledao nju, i ona je okinula.
Ulični fotografi su obično društveni
u smislu da mogu izaći na ulicu
i prijatno im je među ljudima,
ali su obično čudna mešavina usamljenika
i druželjubivih u isto vreme.
Vi posmatrate, prihvatate i upijate,
ali ste distancirani i pokušavate da ostanete nevidljivi.
Nije volela da govori o sebi.
Neke osobe su vrlo otvorene.
Kerol Pon
Ona je bila zatvorena osoba.
Živela je u našem potkrovlju, na trećem spratu,
i prvo me je zamolila da na njena vrata stavim bravu
da bi mogla da zaključa i osigura svoj stan.
To je bila baš ozbiljna brava.
Maren Bejlender Bila je misteriozna.
Rekla je da nikad ne otvaramo vrata njene sobe.
Mislim da se sprijateljila sa mnom jer je procenila
Bil Sako
da sam dovoljno snažan da joj prenosim kutije.
Pukle su mi opruge na kolima.
Eto koliki sam teret dizao.
Pomenula je da je sa sobom selila život,
što je značilo mnogo kutija.
Rekli smo: "Naravno, nema problema". Imali smo garažu.
Imali smo zastakljenu terasu, za odmor i spavanje.
Bila je do vrha napunjena kutijama.
Stavili smo ih u našu garažu, koja je na sreću
bila dovoljna za dvoja i po kola.
- Imali smo tu-- - Postala je garaža za dvoja kola.
Postala je tesna garaža za dvoja kola.
Naravno, nikada nećemo znati u koliko kutija su bile fotografije,
- a koliko kutija je bilo... - Džon zna.
Pa, imala je baš puno kutija.
Želela bih da znam zašto biste gomilali svu ovu odličnu umetnost.
Zašto je ne biste podelili?
Kakav je smisao fotografije ako je niko ne vidi?
Tužno je, zapravo.
Baš tužno.
Da ste joj samo mogli pokazati sve fotografije
i držati je u stolici da ne bi mogla...
zalepiti joj usta da ne bi mogla reći ne.
Očigledno je bila izuzetno kreativna, i mora da je bilo iritirajuće...
raditi kao služavka.
Čistiti podove, spremati ručak i večeru,
čuvati decu.
Neke od ranih fotografija su iz 1951-e.
Na poleđini jedne od njih je pisalo: "Vokerovi, Sauthempton".
Sauthempton, Njujork
Iznenadilo me je kad sam videla fotografije kuće mog dede.
Lora Voker Uvek smo je zvali Plimin Kraj.
Zapanjujuć, baš je trošna.
ZABRANjEN PRISTUP Prekršioci će biti krivično gonjeni
Ovde je bilo cveće.
Ovde bismo ručali, pili čaj...
Bilo je divno.
Vivijan je provela leto ovde.
Ona je verovatno bila dadilja iz Njujorka
koja je putovala sa porodicom i decom.
U to vreme, vaš otac bi radio u Njujorku,
petkom se vraćao vozom,
a odlazio u subotu.
Mislim da se to nije puno promenilo.
Ako danas odete do kluba na plaži
i siđete do peska,
videćete dadilje tamo.
Neke od ovih žena su bile dovoljno srećne
da uspeju ovde u Sjedinjenim Državama.
Ovo je peta ili šesta godina devojci koja mi pomaže.
- Kako se zove? - Olivija.
Divna je. Divna osoba. Mnogo je volim.
Ona vrlo slabo govori engleski, a ja vrlo slabo španski.
Odlično se slažemo.
"Glupi beli ljudi", Majkl Mur
DOBRO DOŠLI U HAJLEND PARK
Pisano je da je imala nekoliko prijatelja,
a sebe smatram jednim od tih prijatelja.
Puno mi se sviđala. Bila je sjajna osoba.
1962-a.
Živela sam u Hajlend Parku, imala sam dosta male dece, bila često kući.
Jedno od moje dece se družilo s jednim dečakom kog je ona čuvala.
Deca su stalno bila jedna kod drugih,
a ona bi svraćala.
Lepo smo razgovarali s decom koja bi trčala oko nas sve vreme.
Imala sam vrlo slobodno i otvoreno domaćinstvo.
Nije bilo puno pravila.
Znate? Nemojte da poginete na ulici.
Volela je decu i deca su volela nju.
Bila je divna prema deci.
Mislim da ih je volela kao što je verovatno volela bilo koga.
- Kuc-kuc! - Ko je?
- Jabuka. - Koja jabuka?
- Kuc-kuc jabuka! - Ko je?
- Jabuka. - Kuc-kuc!
- Ko je? - Kuc-kuc.
Kuc-kuc ko?
Napraviću pire od jabuka od svih ovih gluposti.
O, Bože!
Pa, gospodo...
Mislim da je bila dosta živahna i divna osoba u njenim mlađim godinama.
Mora da je bila pravo uživanje.
Vidim kako su je obožavali,
jer je pravila avanture
koje roditelj obično ne bi.
Život je uz nju bio avanturističkiji.
Imala je čvrst stav o tome kako bi deca trebalo da provode svoje vreme,
a to je uglavnom značilo da budu napolju s njom.
Linda Metjuz
U kolica bi stavila bebu i njenu tašnu, povela oboje dece,
i otišli bi u šetnju.
A imali su maršrutu.
Postojala je robna kuća u centru Evanstona,
a na prvom spratu je bio pult sa slatkišima.
To je uvek bila prva stanica, jer je uvek bilo besplatnih uzoraka.
Ona bi se vrlo zdušno poslužila besplatnim uzorcima.
Sara Metjuz-Ladington Trpala bi, takoreći...
Strpala bi celu činiju čokoladnih bombona
u njenu tašnu, i otišla!
Odjednom smo prestali da idemo tamo,
ali verujem da je bila isterana iz te robne kuće, za stalno.
Jasno se sećam dok se spremala
da fotografiše te gole manekene. Džo Metjuz
Neki su bili bez glave,
neki su bili oboreni.
Verovatno će biti odlična fotografija.
Ali kao detetu, to je trajalo večno,
stojeći na uglu ulice,
čekajući dok ta uvrnuta dama
fotografiše te nage, bezglave manekene.
Izlazili bi i tražili otpatke po ulicama,
jer je ona to volela da radi.
Dolazila bi kući s delovima metala, starog nameštaja,
i mi bismo to gledali.
"Je li ovo umetnost ili ne? Šta je ovo? Ovo bi moglo biti korisno.
"Ovo bi nam nekad moglo dobro doći".
Moj brat Robi se vraćao iz škole na svom biciklu,
i udarila su ga kola.
Ležao je nasred ulice,
hitna pomoć je bila na putu,
a on kaže - ne znam da li je ovo istina -
ali on je uvek govorio
da ga je Vivijan fotografisala dok je on ležao na zemlji.
Nije bilo: "O, Robi, jesi li dobro?"
Bilo je više: "Uh, biće dobra fotka!"
Moja majka se dovezla i videla mog brata kako leži na ulici.
Rekla je: "O! Mislila sam da su udarili pse".
Vivijan je bila izvan situacije.
Sećam se da sam pomislio: "Eto je Vivijan, fotografiše po običaju".
Bila je svesna promena u politici i društvu tog vremena.
Ponela bi taj kasetni diktafon,
otišla u supermarket i pitala ljude u redu...
- Zdravo, Karl. - Zdravo.
Snimam te.
Interesuje me da li imaš nešto da kažeš povodom ove političke scene.
- Pa... - O Niksonu i tako dalje.
Mislim da se desilo kao što i treba za dobrobit države.
A možda će biti upozorenje za buduće političare.
Tako je. Tako je.
Šta misliš o opozivu sa funkcije?
- Ma, daj! - Ovo se snima?
- Da. - Ne znam.
Pa, morate imati mišljenje.
Žene bi trebalo da imaju stav. Hajde.
Jedan film koji je napravila ima naznaku.
Piše: "1972, ubistvo majke i bebe u Čikagu.
"Prodavnica gde je videla oglas za bebisiterku
"koji je doveo do nestanka i smrti".
Istraga o izbodenoj devojci iz predgrađa
Policajca upucala dva pljačkaša
Onda odlazi do supermarketa.
DRAGULj
Ona prati bebisiterkine stope.
Šeta komšilukom.
Pitam se da li se tu desio zločin.
Odlazi do pogrebne kuće.
Ona je na neki način novinar svog vremena.
Ali to obično radite da pokažete ljudima.
Da pokažete: "Ovo se desilo".
Ona je to jednostavno uradila.
Jednog dana 1977-e vozio sam Šeridan Roudom
i neko me je stopirao.
Džon Perboner Mnogi to rade.
Bila je to Vivijan Majer.
Kada sam sreo Vivijan, 1972-e,
bio sam postdiplomac u Nortvesternu,
i radio sam u jezičkoj laboratoriji.
I uopšte nije bilo neuobičajeno
da ekscentrični ljudi prolaze kroz laboratoriju.
Bila je Francuskinja. Izgubila je većinu svog naglaska, rekao bih.
Tada sam kod nje prepoznao lažan francuski naglasak.
Neki ljudi kažu da je imala lažan akcenat.
To nije tačno.
Ja sam doktorirao lingvistiku.
Istina je da je to bio lažan akcenat.
Gledala sam film Četiri jahača Apokalipse,
i, verovatno zasluženo, bili su u pravu...
I...
Tu je taj živahni prizvuk, znate?
"Ne znam šta biste želeli da uradim, ali morate to uraditi,
"svratite kasnije i onda će sve biti u redu".
Njen glas je nekako išao gore-dole,
- ako me razumete? - O, da. Uuu!
Njeni samoglasnici su trajali duže nego francuski samoglasnici.
Mislim, znate, ovo je...
Teza moje disertacije je bila posvećena trajanju samoglasnika u francuskom.
Imao sam neko predznanje.
Mislim da je to neko ko je doterao svoj engleski akcenat,
a potom izgubio nešto od svog francuskog naglaska.
Ne želite da vidite kopiju moje disertacije...
- Pa... - Ne! Verujte, ne želite.
Pitao sam je za njeno ime.
Sećam se da je napravila pauzu.
I rekla je: "Zovite me Smit".
Bilo je jasno da ne želi da mi kaže svoje ime.
Pomislio sam: "Ovo je čudno".
Ona je bila naša mušterija.
Bindi Biterman Iskreno, bila je naporna.
Čuvali bismo joj stvari i do godinu dana.
Pitali bismo: "Kako se zovete?"
"Neću da vam kažem".
"Pa, ne možemo zadržati bez imena".
"U redu. Gđica V. Smit".
Znate, "Ha-ha-ha, gđica V. Smit".
Bilo je tako očigledno da ona nije bila gđica V. Smit.
Rekli bismo: "U redu, broj telefona".
"Nemam telefon".
"Kako ćemo stupiti u kontakt s vama ako bude potrebe?"
"Pa, nećete".
Zašto nam je davala lažno ime?
Mi nismo toliko razmišljali o tome...
koliko vi.
Drugačije je pisala svoje ime.
B. Majer.
Sve moguće kombinacije pisanja prezimena Majer.
M-E-J-E-R. M-A-I-E-R. M-A-J-E-R.
Uvek smo je zvali gđica Majer.
Gđica Majers.
Rekla je "Zovite me Viv".
Nju nikada ne biste zvali Viv.
- Vivijan. - Niko je nije zvao Viv?
Ne. Vivijan.
Zašto drugima ne biste rekli svoje pravo ime?
Pitao sam čime se bavi,
a njen odgovor je bilo još nešto što nikad neću zaboraviti:
"Ja sam nekakav špijun".
Upravo je to rekla. Još uvek mogu da je vidim i čujem kako to izgovara.
Bilo je tako čudno.
Neko ko to kaže definitivno nije špijun.
Zašto biste to rekli?
Koje je tvoje ime? Treba da znamo s kim razgovaramo.
Koje je tvoje?
Ja sam misteriozna žena.
Možda je želela da bude neko drugi.
Mnogi od nas to rade.
Da nije imala taj posao bebisiterke,
njen način života bi bio vrlo razumljiv.
Pravo pitanje je, zašto je ona obavljala ovakav posao?
Njena inteligencija i njeni stavovi,
bilo joj je vrlo bitno da ih prikrije.
Vivijan je možda potcenjivala poslodavce
koji su je unajmljivali za ovaj loše plaćeni posao.
Identifikovala se sa siromašnima.
Govorila je da ne ide kod doktora,
nema zdravstveno osiguranje,
pa sam pitala: "Jesi li zabrinuta zbog toga?"
A ona je rekla: "Siromašni su previše siroti da umru".
Rekla mi je da je po dolasku u Njujork
radila u fabričkoj šivari.
Jednog dana je shvatila da želi da radi nešto
gde bi mogla da bude napolju, na otvorenom,
i vidi sunce, pa se prihvatila dadiljanja.
Osećala je da joj je to davalo izvesnu dozu slobode.
Neko drugi joj je obezbeđivao smeštaj.
Nije morala naporno da radi samo da sastavi kraj s krajem,
pa je imala nešto slobodnog vremena za svoje fotografske poduhvate.
1959-a.
Vivijan je rekla svom poslodavcu: "Idem na put oko sveta".
"Vraćam se za osam meseci".
MARŠRUTA GĐICE VIVIJAN MAJER Polazak: Čikago • Dolazak: Meksiko Siti
Išla je u Bangkok, Indiju, Tajland...
Egipat, Jemen...
Čitavu Južnu Ameriku.
Putovala je sama.
Polazak: Haiti • Dolazak: Majami Polazak: Majami • Dolazak: Čikago
Samo ona i njen foto-aparat.
Postoji hiljade fotografija s njenih putovanja po svetu.
Mislite li da bi se Vivijani svidela pažnja koju dobija?
Mislim da je imala vrlo... Ne znam... Ne bih rekao.
Mislim da je više bila povučena osoba.
Mislim da bi ovo videla
kao neku vrstu upada, znate?
Ne mogu a da se ne osetim pomalo neprijatno i krivo
što otkrivam rad osobe koja nije želela da bude otkrivena.
Bila je tako tajnovita.
Mislim da bi joj se svidelo što cene njen umetnički rad,
ali ne mislim da bi ona lično volela da bude u centru pažnje.
Ne mislim.
Ona ovo nikada ne bi dozvolila,
da je znala za to.
Ne, nikada ne bi dozvolila.
To su bila njena deca.
Ona ne bi stavljala svoju decu na izložbu.
Ali ne mislim da je pravila sve te fotografije
da bi se one pretvorile u prah.
Mislim da je želela da te fotografije budu viđene.
Meni je sama misterija toga interesantnija od njenog rada.
Volela bih da saznam više o ovoj osobi.
A mislim da to ne možete uraditi kroz njen rad.
Nije vam rekla ništa
o svom poreklu?
Niste znali ništa? Niko je nije pitao za to?
Ne. Ne baš.
Da li ste znali bilo šta o Vivijan?
- O njenoj porodici, njenoj prošlosti? - Ne.
Neverovatno, zar ne, da budete prijatelj s nekim desetak godina,
a da o njima ne znate ništa više od ovoga?
Oduvek smo mislili da je Francuskinja.
A ona je... Austrijanka?
Mislim, ona je iz Als... Alses-Lorejna, tako nešto?
Ona je iz Njujorka.
Iz Njujorka? Kako to mislite?
- Rođena je u Njujorku. - Zaista?
- Rođena je u Njujorku. - Ne. Stvarno?
Ja sam mislila da je rođena u Evropi, da je bila Francuskinja.
Otkud joj taj akcenat?
Nacionalna Arhiva, Njujork
Pa, odakle je Vivijan?
Majkl Štraus genealog
Iz Njujorka, rođena 1. februara 1926-e.
Sa profesionalnog stanovišta,
u poređenju s mojim ranijim radom,
ovo se visoko kotira na listi poteškoća.
Porodice su obično doslednije
što se tiče njihove lokacije,
barem ih imam u javnoj evidenciji, gde mogu pronaći informaciju o njima.
Ovde ne. Čitava familija je misterija.
O Vivijan Majer znamo par stvari.
Znamo da se nikad nije udavala. Bila je usedelica.
Nije imala muža niti dece.
Oba roditelja preminula.
Vivijan je imala starijeg brata.
Jasno, on je verovatno umro.
Svi oni su bili povučeni.
Niko od njih nije želeo da ima išta sa ostatkom porodice.
Svako od njih je bio odvojen od ostatka svoje familije.
Imala je jednu tetku, koja je sve ostavila svojoj prijateljici u testamentu.
Ne porodici, već prijateljici. A evo i razloga.
Ovde kaže, citiram direktno iz njene oporuke:
"Ništa ne ostavljam nijednom svom rođaku
"iz razloga najbolje poznatim meni,
"koje sam otkrila nekolicini svojih bliskih prijatelja".
U vreme Almine smrti 1965-e,
Vivijan je očigledno bila živa, njena jedina bratanica.
Šta god da je bilo u pitanju, otišlo je u grob s njom.
Vivijanin otac je odavno bio odsutan.
Spisak građana pokazuje da je Vivijan živela s majkom.
Ali znam da je jedno vreme živela u Francuskoj,
i da je njena majka bila iz Francuske.
Pretpostavio sam da postoji porodica u Francuskoj.
Jer, na fotografijama iz 1949-e i 1959-e
je isto selo.
Tako da znam da se vraćala na isto mesto.
Počeo sam da pregledam stvari koje je imala iz Francuske,
gledao sam fotografije Francuske,
male gradove i zvonike crkava,
i kako izgledaju crkveni tornjevi u tom malom selu.
Na internetu bih tražio mala sela u Francuskoj,
i upoređivao zvonike.
To je kao upoređivanje otiska prsta.
Znao sam da sam imao bar jedno selo u kom je bila.
Pronađeno.
Sen Žilijen i Sen Bone,
u tom udaljenom pastirskom selu u francuskim Alpima.
Populacija: 250.
Možda bi se uvredila što si pronašao njen mali grad.
To te se nije ticalo.
Možda bi rekla: "Uh, ti bokca.
"Zašto je to uradio?"
Iz nekog razloga, previše sam radoznao
da saznam više o Vivijan.
Ja otkrivam umetnika.
Ako ne prevrnem ovu džinovsku stenu,
ako ne odem tamo, napraviću grešku.
Sen Bone en Šempsor, Francuska
Danijel Arno gradonačelnik Sen Žilijena
Ljudi koji je se sećaju,
sećaju je se jer je bila potpuno drugačija.
'50-ih godina nisi fotografisao
osim za vreme Pričešća
ili tokom venčanja.
Vivijan Majer
trčala je putevima Šamsoara
i ludovala za planinom
ili nekim ko je radio.
To je zaista bilo nešto što je
bizarno.
Koja je vaša veza sa Vivijan Majer?
Pa, ja sam njen poslednji rođak.
Silvan, imaš li da nam pokažeš neke fotografije?
Naravno da imam da vam pokažem neke fotografije.
Moj deda.
Naše čukundede su bili braća.
- Vivijan je ovo fotografisala. - Jesi li siguran?
Da. Sto posto. -To je fotografisala Vivijan. -Imam isti print.
- On ima istu. - Da, da, da!
Vivijan je napravila ovu fotografiju. Ovo je njen print.
Pa, on zna.
Da.
Čini ga srećnim?
Kaže: "Zar nisi srećan?"
Njen foto-aparat.
Imam sličnu.
To je foto-aparat njene majke.
- Ne, to je aparat njene majke. - Vivijanine majke?
Da, da, da!
Vivijanine majke?
Da.
O...
To je Silvan, a ovo je Vivijan.
- To je Vivijan? - Da.
Vau.
U Vivijaninim stvarima sam pronašao i ovo pismo.
Ono je na francuskom, i pominje fotografsku laboratoriju u Francuskoj.
FOTOGRAF
Imate li možda to pismo?
Ovo je pismo.
Moj sin će ga pročitati.
- A vi možete... ovako. - Da.
Pismo počinje sa "Dragi g. Sajmone..."
Da, to je moj otac.
Često gledam svoja stara remek-dela Šamsoara
koja ste mi uveličali za razglednice.
Volim da gledam te divne pejzaže
koji me podsećaju na vas.
Evo mog problema:
pitam se da li bismo mogli da poslovno sarađujemo
uprkos razdaljini koja nas razdvaja.
Volim da vidim rad kao što je vaš
i takođe sam veoma naporna,
što ste bez sumnje primetili.
Možda vam mogu poslati moje fotografije radi štampanja.
Imam gomile odličnih fotografija
koje sam napravila svojim Rolefleks aparatom.
A, tako.
Napravila sam mnoge eksperimente
od mog povratka u Sjedinjene Države.
Po mom mišljenju nisu loši.
A kad kažem gomila, mislim na veliku gomilu.
U tom smislu, ne želim nikakav mat jer preferiram polumat efekat.
BEZ SJAJA! OBIČNU ŠTAMPU MOLIM
Koristite samo sjaj ali uklonite sjaj Mat štampanje
Koristite isti kvalitetni papir koji ste koristili za moje ostale razglednice.
I konačno,
javite mi šta mislite o mojoj ideji.
Ranije smo mislili da Vivijan nije imala nameru
da iko štampa niti izlaže njene radove.
Ovo pismo opovrgava tu pretpostavku.
Znala je da je bila dobar fotograf,
i znala je da su ove fotografije bile dobre.
Želela je da ih pokaže ljudima.
Možda to nije ostvarila dok je bila živa,
ali to radimo sada.
Prestao sam da skeniram, jer je postalo naporno.
Tehničari u njujorškoj laboratoriji skeniraju njene radove,
od ponedeljka do petka, puno radno vreme,
brzinom od par hiljada nedeljno.
Razvijao sam crno-bele filmove,
i ostalo mi je da razvijem još par stotina.
To je vrlo komplikovana i pipava procedura,
jer morate da sastavite tačnu formulu,
a postoji samo jedna šansa da to uradite pravilno.
To je magično.
Ne znamo šta bi ona štampala,
šta bi izabrala ili izmenila.
Prvi put vidimo radove koje sama Vivijan nikada nije videla.
Kad ste me kontaktirali,
Hauard Grinberg vlasnik galerije
nisam bio siguran da li želim upuštanje u projekat sa posthumnim printovima.
Mislio sam da se ne bi uklopilo u rad galerije.
U ovoj prostoriji držimo naše fotografije.
Mislim da ovde ima između 25 i 30,000 fotografija.
Toliko nema ni većina muzeja.
Za radove Vivijan Majer smo se interesovali više
nego za možda bilo kog fotografa s kojim sam radio.
Veliki problem je ubacivanje njenih radova u institucije.
Problem je što establišment sveta umetnosti
još uvek ne prepoznaje Vivijanin rad.
Muzeji se obično bave završnim proizvodom, printom,
koji je umetnik napravio tokom svog života.
Ne žele da tumače umetnikov rad od tačke gde je on prestao.
To nije tačno, zato što je Gari Vinogrand
imao sto pun rolni nerazvijenog filma.
Dakle, njega razvijaju.
Radovi Judžina Edžeta su štampani nakon njegove smrti,
a potom ih je preuzeo Muzej moderne umetnosti.
Frustrirajuće je, jer se to radi,
ali niko to ne želi da uradi s Vivijaninim radovima.
Ona jeste štampala neke svoje radove,
ali to uglavnom nije bio najbolji presek njenog rada.
Bila je majstorski fotograf,
ali štampanje joj je loše išlo.
Međutim, to je česta pojava. Kartije-Breson je mrzeo štampanje,
a Robert Frenk nije bio dobar štampar.
Ali oni unajmljuju štampare.
Unajmljuju nekoga da štampa za njih.
Dobar rad je dobar rad, a ovo je prepoznato kao odlična umetnost.
Zaista mislim da bi svet trebalo da ceni njen rad.
Ovo su novi printovi.
Odlični su. Hvala što ste mi pokazali.
Tvoji su.
Jedini način da ovaj posao odmakne
je uz pomoć zarađenog novca.
Prodaja printova će biti deo toga.
Naravno, voleo bih da mogu da joj dam novac.
Ali nje nema. Tu ne mogu ništa.
Uvek je imala problem s novcem.
Bog zna da bi verovatno mogla iskoristiti novac.
Šteta što nije otkrivena deset godina ranije.
Litl Fols, Minesota
Klikeru!
Da, vas dvoje.
Evo fotografije. Gđica Majer je u uglu.
Neću je zvati Vivijan zato što...
Inger Rejmond Oči bi ti iskopala da je tako nazoveš.
Ne gospođa. Ne Vivijan. Ona je bila gđica Majers.
Bila mi je guvernanta od moje pete godine,
do moje 11-te godine.
U mom albumu imam tačan datum.
Od marta '67-e do, otprilike, 1974-e.
Inger i ja smo bile najbolje drugarice,
i provodila bih mnogo vremena sa gđicom Majer.
Vodila bi nas u grad, i samo bismo šetali.
U najgorem delu grada hodala bi brzo,
pa sam trčala da bih je stigla.
Baš ovako bi zamahivala rukom.
A imala je ogroman raskorak.
Inger ju je molila da uspori,
a ona bi je vukla.
Jadnica.
Sve je fotografisala.
Videla bi subjekat.
Nešto što bi je interesovalo.
Otvorila bi aparat,
fokusirala...
Te jadne ljude
ona je bukvalno pitala da joj poziraju.
Nije volela da joj poziraju.
Rekla bi: "Stani tu, čekaj".
Bilo je baš onako kako jeste.
"Siromašni ljudi. Fotografiši!"
Ili kad neko plače - bam!
A onda... Znaš?
U stilu: "O bože, šta ova žena radi?"
U šali smo govorile da bismo je udarile aparatom u glavu,
jer nas je toliko sramotila.
Bilo je nametljivo i nepristojno.
Sigurna sam da su oni osećali da su bili ismevani na neki način.
Čudi me da je nisu upucali.
Moja mama je čvrsto odlučila
i nije dozvolila gđici Majer da me vodi u sirotinjske kvartove.
Volela je da čita novine, volela je što smo uzimali Njujork Tajms,
i čitala ih je svaki dan,
i oduvek je primećivala bizarno, groteskno, nepodesno.
Nije bila zainteresovana za lepotu i svetlost.
Volela je naslove koji su otkrivali nerazumnost pojedinaca.
Priče koje su joj u suštini omogućavale da kaže: "Rekoh ti".
"Rekoh ti".
Neki čovek ubije svoju ženu i uhvate ga na delu -
"Rekoh ti".
Mislim, te stvari koje su otkrivale ludilo čovečanstva.
...izjavio da mu je žao što je pomogao da ubije...
Dva dečaka učestvovala u ubistvu svog nasilnog oca
...dve žrtve silovanja...
Seksualno zlostavljanje deteta
...zlostavljana žena
...silovanje...
Žrtva
Nasilje
Zlostavljanje
Njeni radovi prikazuju bizarnost života,
nepodesnost života i nedopadljivost ljudskih bića.
Bilo je malih stvari, sve vreme,
kada bi se jednostavno...
u sitnim detaljima, istresala na meni.
Sve vreme.
Otišla bih sa svojim džeparcem
u prodavnicu poklona
i kupila sebi hiljadu malih duga i...
Staklene igračkice.
Viv bi gledala moju kolekciju drangulija i mrzela bi je.
Uzela bi veliku kofu
i napunila bi je vrelom sapunicom i amonijakom.
A amonijak bi bio tolike jačine
da niste mogli prići kofi.
Toliko amonijaka
bi vam trebalo da očistite nešto izuzetno prljavo.
Ispružila bi ruku,
i zgurala sve džidžabidže u kofu.
One bi se razbijale, mrvile i pucale,
a potopljene u amonijaku...
Ja sam tiho tolerisala šta god mi se dešavalo u životu.
Moj brat je bio neposlušan,
i mislim da ona nije izlazila na kraj s njegovim ponašanjem.
Jednom nas je ostavila.
Šetali smo zajedno, a ona se sakrila u prolazu
i jednostavno nestala.
Pronašla nas je policija.
Mislim da je želela da nas uplaši.
Policija nam je očitala bukvicu.
"Ne možete ostaviti svoju bebisiterku".
A ja kažem: "Ne, ne!
"Ona je ostavila mene!"
Bilo je nekih nezgoda...
za koje smo svi znali da nisu bile nezgode.
Iznenada bi zavrištalo dete
u podrumu sa zatvorenim vratima i isključenim svetlom.
Da. Takve stvari.
Bila je zla. Ne znam kako drukčije da kažem.
Imala je tamnu stranu.
Sećam se da je jednom rekla:
"Ti ljudi će te staviti u svoje krilo.
"A onda ćeš osetiti kako te nešto bocka".
Ne sećam se konteksta njene tadašnje izjave,
ali to je ocrtavalo njen gnev prema muškarcima.
Sada tačno znam o čemu je govorila,
ali kao dete stvarno nisam...
Znao sam da je to nešto mračno i pomalo nepogodno.
Samo za odrasle: "Goli kô od majke" u koloru
Više puta sam je videla kako se trznula u strahu od muškarca.
Tih godina je nekoliko puta rekla
da će muškarci da te unište,
kloni ih se, budi pažljiva,
sve što oni žele je seks.
Plašila se dodira.
Sećam se, stajala je na tom dubrištu
i fotografisala nekakav incident.
Čovek je očigledno pomislio da ona pada.
Posegnuo je, a ona je videla muškarca kako poseže za njom,
i tresnula ga je.
Mislila je da ju je napadao,
i zadala mu potres mozga
i poslala ga u bolnicu.
Kladila bih se da je bila...
napastvovana, napadnuta...
Zlostavljana, štagod.
Mrzim što to kažem, ali nešto užasno joj se desilo.
Jer niko se ne bi ponašao onako kao ona.
Nažalost, sećam se jačih emotivnih stvari.
Teže je setiti se nekih drugih...
Ne znam da li želite da ulazimo u ovo, ali reći ću.
Desile su mi se neke loše stvari.
Gđica Majer me je hranila na silu.
Prisiljavala me je da jedem jer nisam pojela sve iz tanjira.
Moji roditelji su saznali, tata se naljutio, ali...
Moj tata je saznao baš kako je bilo...
Držala bi me na podu i gurala bi mi hranu u grlo,
a onda bi me davila dok ne bih progutala.
To je radila iznova i iznova.
Imala je vrlo mračnu stranu
o kojoj nisam govorila.
Ponekad bi poludela.
Prvi put me je udarila kad sam imala pet godina,
jer sam pokušavala da naučim da vežem pertle.
I nisam to radila pravilno.
A ona se iznervirala zbog toga,
pa je počela da mi udara glavu o ivicu police za knjige.
Nije me udarala u lice, tamo nisam imala modrice,
ali bi me zgrabila za zglobove, zavrtela po sobi
i olupala o nameštaj kad bi se zbog nečeg uznemirila.
Tek s osam godina sam uspela da joj se otmem iz stiska.
Posle toga, to više nije radila.
Bila sam dovoljno jaka.
Mislim, bila je divna osoba,
i mislim da je zaista brinula i da se trudila.
I ne znam da li će ostali ikada govoriti o tome,
ako im se to ikada desilo.
Ne znam, možda se sabrala. Nadam se da jeste.
Zaista ne volim što ovo govorim o njoj,
jer sam se oduvek osećala krivom što nisam duže zadržala Viv.
Moj muž i ja smo tada razmišljali o hraniteljskom detetu.
Viv je rekla: "Ako želite da brinete o nekome,
"zašto ne brinete o meni?"
A onda se kao nasmejala, ali je mislila to.
Mislim da je zaista želela da postane član naše porodice.
Ali ja to nisam očekivala.
Evo je.
U ovoj maloj kući...
gđica Majers je živela na spratu.
Moj otac joj je obezbedio sobu iznad njegove kancelarije.
Ja sam je videla samo jednom.
Tad sam se prikrala iza nje.
Jer je imala katanac na vratima.
Sad je potpuno drugačije.
Ovo je bila zabranjena zona.
Nikome nije bilo dozvoljeno da vidi gde je živela gđica Majers.
Gđica Majer je ušla tamo i ostavila vrata dovoljno otvorena da vidim,
a soba je bila bukvalno puna novina, od poda do plafona.
Vidite kako je pod ulegnuo?
Rekla sam tati, a on je rekao:
"Zato se pod toliko saginje".
Na kraju je postavio gvozdeni stub u njegovoj kancelariji,
jer se pod saginjao a on nije znao zašto!
Soba je bila prepuna.
Ovaj deo je pripadao Viv.
Palo mi je na pamet
da bih možda morala da odem gore kad ona nije bila kod kuće,
pa mi je nevoljno dala ključ.
I... tako sam ušla.
Videlo se kuda je hodala,
a to je bio samo ovaj uski prolaz kroz koji ste jedva mogli proći ovako.
A ovde gde je bio krevet...
bila je hrpa novina, skoro do plafona.
Mislite da preterujem. Ne preterujem.
'Semov sin' izjavio: "Sve bih ih ponovo ubio"
Zapaljen dom u Vilmetu zbog vatrometa; 10 povređenih
Robert Kenedi upucan u glavu Ubica zatočen u losanđeleskom hotelu
Jednostavno naslagano. Naslagano, naslagano, naslagano, naslagano svuda.
Visoke hrpe novina.
Kako je uopšte mogla dopreti do novina...
Ne znam ni koliko je čitala novine.
Počela sam da uviđam da je slagala novine i drugde u kući.
U podrumu, u hodniku zadnjeg ulaza,
i tamo bi slagala novine.
Njena ideja je bila da sačuva članke
za dan kad stigne da iseče željene delove.
Zabrinulo me je, ali sam pomislila: "Štagod.
"Štagod".
Odvezao sam je do radnog mesta.
Pogledao sam njen sto, a tamo gomila stvari.
Bila je sigurna da su poslodavci ulazili u njenu sobu
i brljali po njenim stvarima.
Ona bi namestila knjige i stvari na njenom stolu
tako da ako bi one bile pomerene za centimetar
ona bi to znala kad bi se vratila,
to je Vivijan govorila.
Takođe je bila sigurna da su ljudi gledali dvogledima
kroz prozor njene sobe.
Sve više i više se povlačila
i sakupljala stvari.
Svi su govorili:
"O bože, morate se rešiti te dadilje".
Mislim da mama i tata nisu baš shvatali
stepen mentalne bolesti s kojom je živela,
a jeste.
Jeste. Jeste. Ona...
Ona...
Da. Bilo je to malo više od ekscentričnosti.
Moj komšija je rekao: "Krečim kupatilo, imate li novina?"
Rekoh: "Naravno!" Imala sam veliku gomilu kod zadnjih vrata.
Dala sam mu ovoliki štos i rekla: "Naravno, uzmi".
Ali kad se Viv vratila kući i videla da je ta gomila novina
kraća za pola metra,
bila je ljuta i užasnuta.
"Ko mi je uzeo novine? Ko mi je uzeo novine?"
Jednostavno je šiznula. Mislim, poludela je.
Sećam se da je napolju vrištala i vikala
na tog komšiju, govorila mu da vrati novine,
ali neke su već imale boju na njima, ili su bile pocepane.
"Sad su sve umazane bojom! Neupotrebljive su!
"Umazane su bojom. Kako si mogla da mu daš moje novine?"
Rekla sam: "Viv, to nisu tvoje novine, već moje.
"A u ovoj kući je previše novina!"
Sećam se da su mi roditelji rekli: "Viv više neće biti s nama.
"Previše je poludela".
U smislu, nije da već nije bila luda,
već se ludilo povećalo do nivoa koji više nismo mogli tolerisati.
Jasno se sećam da sam morala da joj kažem: "Viv...
"Mislim da ćeš morati da potražiš novi posao".
To je bilo teško reći.
Ali znate šta? Mislim da se nije ni iznenadila.
Pogledala me je i rekla: "Stvarno?"
"Stvarno?" rekla je. "Pa...
"onda želim dvomesečni otkazni rok,
"i platu za dva meseca," tako nešto.
Rekla mi je šta želi,
kao da joj je to bilo na vrh jezika.
A ja ne znam da li je to bilo
zato što je često bila otpuštana
pa je znala šta da kaže,
ili je to na neki način očekivala.
Posle njenog odlaska, moj muž, naša deca i ja,
zamislite, uskočili smo u kola i odvezli se u Mičigen,
a tako nešto nikad nismo radili,
zato što je bila velika emotivna stvar, ne imati nju...
Vidite, i dalje cmizdrim zbog toga, jer sam zaista brinula za Viv.
A mislim i da je ona brinula za nas, i to je bila jedna od onih stvari
gde je ona bila osoba koja se nije dobro uklapala.
Imala je te ivice koje nisu mogle...
I mislim da smo... Pa, laskam sebi,
ali mislim da smo mi bili jedna od najsaosećajnijih,
najgostoprimljivijih i najprijatnijih porodica s kojima je radila.
Ne znam to. Možda je tako.
I nismo mogli zajedno.
1996-e smo pripremali kuću moje majke za prodaju,
a Vivijani sam rekla: "Ovde možeš ostati nekoliko meseci.
"Još uvek neću davati oglas, moramo da sredimo stvari,
"ne izbacujem te, možeš ostati".
Vivijan je trebalo da bude tamo i pokaže kuću,
ali uopšte nije pomagala agentima za nekretnine.
Jednostavno nije htela da ih pusti unutra.
Oni su me zvali, govorili da ona neće da ih pusti da pokažu kuću...
Znate: "Moramo da uradimo nešto, Džudi".
Ja bih je nazvala i rekla: "Vivijan, moraš da pustiš ljude da vide kuću".
Uspeli su da uđu i da prodaju kuću.
Mislim da smo ugovor zaključili poslednjeg dana u godini.
Advokat je nazvao i rekao: "Džudi, bojimo se da se ona neće iseliti".
A ja sam rekla: "Otići će. Ne brini. Iseliće se".
Još uvek sam tužna zbog našeg poslednjeg viđenja.
To je bilo najverovatnije 2000-e.
Bila sam u Vilmetu, išla na plažu s mojom ćerkom i njenom decom
i sa četvoro dece njenih prijatelja.
Bio je to topao letnji dan, oko 37°C.
I odjednom vidimo tu ženu kako hoda ulicom.
Odmah smo rekli: "Eno Vivijan".
Nisam je videla 30 godina.
Ali odmah smo se prepoznale.
I obe smo... "O, zdravo, kako si, Vivijan?"
i, "Kako si, Kerol?" i "Dugo je prošlo".
Rekosmo: "Bilo je super videti te,
"ali moramo da krenemo".
A ona će: "Ne idite, molim vas".
Uzvikivala je: "Kerol!" To je ime moje majke.
"Kerol, molim te ne odlazi".
A ti si s gomilom dece,
ona se motaju oko tebe i žele da idu na plažu.
To je topao letnji dan. A tebe zadržavaju.
Ona je nastavljala: "Razgovaraj sa mnom, pričajmo, pričajmo".
Ja sam odgovarala: "Ne mogu, Vivijan. Moram da idem, moram da idem".
Ona je govorila: "Ali ti si moja prijateljica, ti si moja prijateljica".
I...
Otkačila sam je.
To je sve što mogu reći. Loše se osećam zbog toga.
I... očaj u njenom glasu kad je ugledala prijatelja...
Osećam da sam je izneverila.
Nastavila sam do plaže s decom.
Rekla sam: "Prati nas," ali ona nije htela, tako da...
tu se završilo.
Sećam se da jednom nije htela da mi kaže gde idemo.
"Ne želim da ti kažem. To je iznenađenje".
Odvela me je do torova.
Tad nisam pomislila:
"O, ovde dolaze da ubijaju životinje".
Tu je bila prikolica puna ovaca.
Sećam se ljudi koji su ih nabadali motkama
da bi ih spustili niz tu dugačku rampu.
Pošto su istovarili ovce,
izbacili su mrtvu ovcu.
Onu koja je pregažena.
Tad sam prvi put ugledala smrt.
Sećam se, nije mi smetalo.
Bilo je čudno, nisam mogla da razumem.
Oduvek sam volela životinje, a ovo su moji ljubimci, ovce.
Njena smrt je nešto o čemu sam brinula dok je radila kod mene.
Mislila sam: "Kako bi se ovo moglo završiti za nju?"
Ne mislim da je imalo srećan kraj.
Bilo mi je drago da su joj ti ljudi koje je ona čuvala kao decu
priskočili u pomoć.
Našli su joj stan i plaćali su kiriju.
- Živite li blizu? - Da.
Sećate li se žene koja je često sedela na ovoj klupi,
nosila je veliki šešir?
Francuskinja?
Da, sećam je se.
Ljudi iz kraja se još uvek sećaju nje.
Često je bila ovde, sedela je na klupi.
Ali ne mislim da je iko razgovarao s njom.
Ovde ima puno ekscentričnih ljudi,
a ja sam mislila da je ona jedna od njih.
Znali biste da ih treba ostaviti na miru.
Ponekad bi bila kod kontejnera.
Pitali bismo je: "Treba li vam pomoć?" ili "Treba li vam hrane?"
A ona bi se na francuskom izdrala na vas.
Kako ste je poznavali?
Iz viđenja.
- Sedeli biste s njom? - Pa, uvek bih sedeo na njenoj klupi,
i ona je bila tu,
i prošle su nedelje ili meseci pre nego što mi se obratila.
Bila sam ovde u dvorištu sve vreme, preturala po đubretu,
imala sam puno stare odeće, i jednom sam joj dala vunenu kapu.
Ona ju je uzela i rekla: "O, odlično, nosiću ovo na spavanju".
Nije bila druželjubiva.
Ali bila je duhovita. Fina dama.
Nekad bih je srela dok bih vozila bicikl.
A ona bi mi vikala: "Nabavi zvonce! Nabavi zvonce!"
A nekad bih zimi bila u dvorištu,
a ona bi me videla bez kape, pa bi zavikala: "Nabavi kapu! Nabavi kapu!"
Baš je pominjala to zvonce za biciklu. -Da.
Ko bi rekao da je ona zapravo bila sjajan umetnik,
a spala je na preturanje kontejnera?
- To je tužno... - Mislim, sedela bi na klupi u parku,
i bukvalno bi prešla prekoputa i uzela konzervu hrane...
Šta je jednom jela? Govedinu sa kukuruzom, tako nešto.
Sećam se, pravo iz konzerve, bez podgrevanja, kašikom.
I rekla je da je ukusno.
Bila je mnogo oštećenija nego što sam mislila.
Sada imam više saosećanja za nju...
Jednostavno mislim... Kakva usamljena dama.
Znate? Neverovatno usamljena.
I neshvaćena.
Ako bih je danas videla,
posle ovoga, verovatno ne bih bila toliko oštra prema njoj.
Neko me je nazvao i rekao:
"Starica iz parka je pala i onesvestila se.
"Stigla je hitna pomoć".
Prešao sam prekoputa ulice, i tada
su je stavljali na kolica.
A ona je govorila ljudima i bolničarima
da ne želi da ide, da želi da ide kući.
A oni su rekli da ona mora da pođe.
Pogledala me je u stilu: "Možeš li da učiniš nešto?"
Ali ništa nisam mogao da uradim.
Pitao sam bolničare, a oni su rekli: "Ne, ona mora da ide".
I to je bilo to.
Uneli su je u ambulantna kola i odveli.
Posle toga, mnoge komšije su pitale:
"Šta se desilo sa staricom?" i niko nije znao.
Morate da pokušate da sklopite, od dokaza koje imate,
neko razumevanje osobe.
Mislim da njene fotografije prikazuju nežnost,
trenutno upozorenje o ljudskim tragedijama
i te trenutke velikodušnosti i dragosti.
Vidim je kao neverovatno budnu, perceptivnu, brižnu osobu.
A verovatno je imala te kapacitete zato što je bila dadilja.
1962-e, kada je napravila puno fotografija...
deca bi se uvek igrala u uvalama.
To je najlepše mesto na svetu.
Znate, umesto te čiste zajednice iz predgrađa,
uvek biste išli tamo jer ste hteli da deca malo budu u dodiru s prirodom.
Znate, divljom prirodom.
Tamo negde su na jednom mestu rasle divlje jagode.
I mislim da je mnogo volela to mesto, pa su je zato tamo sahranili.
Setili su se da je na tom mestu bila srećna.
Reci mi kako možeš živeti zauvek.
Hajde.
Možda je pri kraju života pomislila:
"Zašto nisam pokušala da uradim to?"
Karakteri nekih ljudi ih sprečavaju
da poguraju taj mali deo koji vam treba da objavite radove.
Znate, ona nije branila sebe kao umetnika.
Samo je radila svoj posao.
Najbolja dela su često utvrđena.
Zato kad neko uđe,
uvek postoji taj osećaj da su oni sporedne ličnosti.
Ali nju ne smatram sporednom.
Kad pogledam fotografije, uvek osećam nešto osnovno.
Mislim da je rad toliko dobar da zadobija mnogo ljudi
koji su ga ranije zanemarivali.
Gde će završiti, ko zna?
Većina umetničkog establišmenta
još uvek nije prihvatila dela Vivijan Majer.
Ali ljude nije briga.
Oni ne čekaju potvrdu institucija.
Oni sami potvrđuju rad Vivijan Majer.
Njeni radovi su sada u galerijama u Njujorku.
Mogu biti viđeni u Los Anđelesu.
V. Majer: Otkriveni život • Fotografije iz Malufove kolekcije • Domaćin: Tim Rot
Tim Rot glumac
Ovu ovde sam kupio, i volim je: prikazano je potpuno siromaštvo,
ali takođe postoji sreća uprkos svemu.
Njene radove viđaju u celom svetu.
London, Nemačka, Danska.
Prihvataju ga, i prihvataju Vivijan Majer.
Sen Žilijen en Šempsor, Francuska
• Istraživanje Vivijan Majer 1926-2009 • Izložba u Gradskoj biblioteci u Gapu
Nisam bio obrijan.
Eto!
Dobro je!
Prepoznaješ ga, zar ne mama?
On je bio tvoj muž!
Sirota moja majko, mila moja.
Sirota moja majko.
Divno je, zar ne? Puno emocija.
Da, to svakako.
Možda je za nju ovako najbolje od svega.
Da se proslavi posle smrti.
To bi verovatno učinilo Viv najsrećnijom.
Jer mislim da za života ne bi mogla da podnese toliku pažnju.
Viv je trebalo da bude ugnjetena, zar ne?
Bila je dadilja.
To se ne smatra visoko kotiranom pozicijom u životu.
Neudata.
Nikakav društveni život.
Ona nije imala te mere statusa
kojima ljudi teže.
Ali ona nije morala da pravi ikakve kompromise.
Radila je šta je želela.
To je mene naučila, da je dobila život kakav je želela. Imala ga je.
Razumem je mnogo bolje.
Ali zašto je ona bila toliko povučena,
a ipak toliko plodna u umetnosti koju nikada nije podelila?
Ko zna?
Uradila je to da ne bi bilo zaboravljeno.
I eto, nije zaboravljeno.
Dok je fotografisala,
uviđala je koliko blizu smeš prići drugome,
i fotografisati ih.
To mi govori puno o njoj.
Govori mi da je mogla prići potpunim strancima
i učiniti da joj udovolje njihovom prirodnošću,
te stvoriti takav trenutak
gde su dve prisutnosti zapravo vibrirale zajedno.
A onda je otišla.
Pa, pretpostavljam da ništa ne bi trebalo da bude večno.
Moramo da napravimo mesta za druge ljude. To je vrteška.
Popenješ se, moraš da odeš do kraja, a onda neko drugi zauzme tvoje mesto.
A sad ću da završim i brzo otrčim da obavim svoj posao.
U sećanje na Vivijan Majer 1. februar, 1926. - 21. april, 2009.
Scenario i režija: Džon Maluf i Čarli Siskel
Producenti: Džon Maluf i Čarli Siskel
Izvršni producent: Džef Garlin
Montažer: Aron Vikenden
Muzika: Džošua Ralf
Direktor fotografije: Džon Maluf
Dodatna montaža: Pomoćnici producenta:
Intervjuisani učesnici (po abecednom redu):
Dodatni kamermani: Produkcija zvuka:
Dodatna produkcija zvuka:
Montaža i skeniranje fotografija, prebacivanje filma i zvuka iz arhive:
Francuski prevodilac i vodič, francuski titler, titler:
Supervizori postprodukcije, postprodukcijski studio,
montažeri zvuka, mikser zvuka:
Posebno hvala:
Naročito se zahvaljujemo Esnafu Scenarista i Režisera Amerike
Hvala našim donatorima sa Kikstartera:
Prevod i obrada: Contaminator
Preuzeto sa www.titlovi.com