Yhteisörahoituksessa raha ei ole pelkkää rahaa.
Rahan kanssa asia on melkein aina näin.
Raha on hyvin harvoin vain rahaa.
Pahimmillaan raha on silloin, kun se on pelkkää rahaa.
Ja kun asiaa ajattelee pelkkänä rahana,
ymmärtää väärin, mitä on tapahtumassa.
Se on keino, jolla yksilö -
voi osallistua ja tuntea kuuluvansa johonkin,
jolla on suurta merkitystä hänelle.
Ei voi vain kerjätä rahaa johonkin tunte mattomita
joka hyödyttää itseä ja odottaa, että he antavat rahaa.
Niin vain ei käy.
Mitä yhteisörahoitus sen sijaan on,
se on kuin aukeava korkki pitkällä uralla -
ja pitkä suhde, jossa olet vuosien kuluessa luonut töitäsi
joka resonoi ihmisissä, ja he eivät voi elää ilman sitä.
Ja sen jälkeen, kun olet vihdoin tehnyt sen,
kun he rakastavat sinua, ja kun olet osa -
heidän elämäänsä, ja sanot: "Hei kaverit,
haluatteko auttaa minua luomaan suurimman työni tähän asti?"
Yhteisörahoitus on luomisen moottori.
Keräät ryhmää -
sisällöntuottajista, jotka istuvat alas,
ja sanovat: "Tällä tyypillä on jotain lähdössä liikkeelle -
hänellä on jotain starttaamassa.
Minulla on jotain starttaamassa."
Yhteisörahoitus on ehkäpä -
merkittävin sosiaalinen kehitys
viimeiseen 20 vuoteen, enkä usko, että
ymmärretään riittävästi kuinka merkittävä kulttuurinen
kehitys se on ennen kuin 20, 50, 100 vuoden päästä.
Uskon, että vasta jälkikäteen -
ihmiset ymmärtävät kuinka tärkeä muutos tämä on.
Kyse ei ole objektista, jonka saat
kyse on siitä, että saat sen tapahtumaan.
Tämä antaa mahtavan tilaisuuden, jossa yht'äkkiä -
tuotteet, jotka näemme maailmassa ovat-
itsemme kehittämiä.
WILMINGTWON POHJOIS-CAROLINA
Yksi hienoimmista asioista yhteisörahoituksessa...
...on, että se antaa mahdollisuuden käynnistää jotain,
mihin meillä ei ole ollut mahdollisuutta aiemmin.
Perinteisesti menisin tämän bisnestyypin luo,
ja sanoisin: "Hei bisnestyyppi. Pidätkö ideoistamme?"
Otamme vaatteemme pois ja käyttäydymme hullun lailla.
Ja tämä taianomainen esine,
joka venyy ja sopii mihin tahansa pulloon.
Haluatko antaa meille rahaa tähän juttuun?"
Ja he vastaavat: "Te tyypit olette hulluja."
Heität tuotteen pihalle,
ja jos sinut hyväksytään,
Toteat: "Ohoh, meillä on firma."
"Ohoh, mitä me teemme nyt?"
Unen jälkeen, kun olet pudonnut ja huutanut nimeäsi
En usko, että olisin näin intohimoinen,
jos yhteisö ei olisi ollut niin osallisena kuin he olivat.
Freaker on yhteisöpohjainen yritys.
Tarkoitan, että se käynnistyi yhteisöstä.
Oma yhteisömme on äänekäs, ja me kuuntelemme,
koska meidän on pakko. On pakko kuunnella.
Ja kaikki, -
kaikki voivat kehittää hyvän idean.
Miksi emme kuuntelisi heitä?
Menemme ulos ja saamme palautetta heiltä,
ja meillä on kilpailuja,
joissa ihmiset voivat luoda oman Freakerinsä.
Joten teimme jotain Threadlessin kanssa.
Käytimme yhteisöpohjaista aloitetta, löytääksemme parhaan luonnoksen.
En ole varma, mikä se on.
En ole varma.
Ehkäpä kirkuva noita.
Tämän nimi on Herra Tuska. Herra Tuska.
Aika uskomatonta nähdä, että monet ihmiset -
lähettävät luonnoksiaan ja ideoitaan.
On aina siistiä nähdä saamani palaute.
Freaker oli tavallaan tilaisuuteni tai mahdollisuuteni
tehdä se itse.
Tehdä mitä haluan, ilman taistelua.
Ilman, että joutuu tekemään kompromisseja asiakkaiden takia.
Tarkoitan, että sitä Freaker on.
Se on visio ilman kompromisseja.
Se on kuin lopputyöni, jossa kukaan ei luottanut minuun,
ja antoivat meidän tehdä sen, kunnes teimme sen itse.
Yhteisörahoitus on suoraviivaista.
Tarkoitan, että sanot olennaisesti:
"Tämä on projekti, johon tahdon rahoituksen."
Ja projekti voi olla mitä tahansa elokuvasta kelloon.
Aihe voi olla mikä tahansa.
Yksinkertaista. Sanot: "Tämä on ideani
tämän vuoksi se on tärkeä,
tämän takia teidän pitäisi rahoittaa se."
Vastineena rahallisesta avustuksestanne...
Ihmiset saavat tavaraa tai kokemuksia, haluamiansa asioita,
tavaroita, joita saa erisuuruisista lahjoituksista.
Ehkä 20 dollarilla saa jonkin palkinnon.
Ehkä 50 dollarilla. 100 dollarilla saa toisen.
Ihmiset voivat valita.
Heillä on erisuuruisia osallistumistasoja.
Se, mikä vaikuttaa onnistuneimmalta on,
kun asetat maalin ja jos et yllä siihen, kuten Kickstarterissa,
jossa kun asetat maaliksi 100 000 dollaria,
ja et yllä tavoitteeseen, kenenkään luottokorttia ei veloiteta.
Et saa rahoitusta.
Kaikki raha palautuu lahjoittajille,
ja projektin pitää saada rahoitus muulla tavoin tai se kuolee.
Ja jokin mallissa käynnistää psykologisen reaktion.
"Tämä projekti, jonka todella haluan nähdä saavan rahoituksen,
on 15 000 dollaria maaliviivasta, ja keräys päättyy 24 tunnin kuluttua.
Lähetän heille twiitin. Pistän tämän Facebookiin."
Ja jokin määräajasta ja maalista,
ja ajatus mahdollisuudesta, että se kaikki häviää,
ajaa koko prosessia.
Ihmiset ovat kytkeytyneempiä -
nyt enemmän kuin koskaan ihmiskunnan historiassa.
Ja tämä hyperkytkeytyneisyys -
on perustavanlaatuinen tukikerros,
jonka päälle yhteisörahoitus on rakennettu.
Juuri nyt kaikkien pitää olla Facebookissa.
Pitää olla Twitterissä tai Instagramissa.
Ja muissa palveluissa.
Nämä tarpeet muuttuvat aina.
Tärkeä asia on, että sosiaalinen media -
antaa mahdollisuuden dialogiin artistien ja heidän faniensa välillä.
Ja ihmisten pitää saada hyötyä niistä.
Ja ajatella luovia tapoja - erottua väkijoukosta.
Aikuistuessasi ajattelet, - miksi haluat ryhtyä aikuisena.
Ja kun vanhenet, ja lähestyt yliopistoikää,
ajattelet: "Minun pitää ryhtyä liikemieheksi,
tai lakimieheksi, lääkäriksi tai miksi tahansa."
Kaikki kertovat, että se on kuin: "Et voi ansaita elantoasi taiteilijana.
Et voi tehdä sitä, et voi tehdä tätä."
Mutta aina kun yritin tehdä jotain muuta,
huomasin aina, että olin äärimmäisen kyllästynyt,
ja tiesin, etten tehnyt oikeaa asiaa.
Huomasin aina palaavani taiteen pariin.
Ja piirtelin kotona tavalla tai toisella
Minulla kesti näin kauan päästä pisteeseen, jossa olen nyt.
Mutta luulen, etten olisi tehnyt tätä millään muulla tavalla.
Koska veljeni, joka asuu maan toisella puolella.
Me käytimme mahtavaa interwebiä,
kytkeydymme Google Hangoutsin avulla.
Ja vain heitimme ideoita suuntaan ja toiseen.
Ideoita konsepteista ja kaikesta.
Tri. Jones, paperinne eivät ole kunnossa.
Kun mainitsin veljelleni, että haluaisin kehittää pelikortteja,
hän sanoi: "Sinun pitäisi tehdä korttipakka, joka näyttää rahalta."
PROJEKTIN NIMI FEDERAL 52
POLKUPYÖRÄILYYN LIITTYVÄ KORTTIPAKKA
LUOJA JACKSON ROBINSON
Kun painoin projektin käynnistysnappia,
ajattelin: "Okei, jee!"
Ehkäpä löydän muutaman ihmisen, joka on kiinnostunut projektistani,
ehkäpä voisin juuri ja juuri saavuttaa
minimitavoitteen, jotta voin tehdä minimitilauksen,
jonka United States Playing Cards Company
vaatii, kun he painavat pelikortteja."
Ja se mitä ajattelin oli,
että muutama ihminen, joka on löytänyt projektini ja tukee sitä,
on muuttunut useaksi sadaksi.
Ja se oli kuin elävä olio, joka kasvoi edessäni,
jotain, mitä en ole koskaan ennen nähnyt.
Mutta samaan aikaan, kun en...
Kun en ollut tietokoneellani,
todellisuus avautui minulle.
Ajattelin tyyliin: "Olen ok, jos kerään 7 000 dollaria.
Olen laskenut laskut.
Mutta nyt, kolmessa päivässä rahaa on enemmän, tiedätkö,
kuin ansaitsen muutamassa kuukaudessa.
Jos tämä on kolmas päivä, miltä tilanne näyttää
päivänä 30 tai päivänä 40?
Se voi olla jotain uoeaa.
Mutta samaan aikaan, minulla on pelko,
että ammun itseäni jalkaan, enkä tiedä mitä tehdä.
36 päivää jäljellä
Jos on vain suppea määrä
ihmisiä, jotka ovat kiinnostuneita tästä kyseisestä asiasta.
Aiemmin, jos pyörit omassa naapurustossasi, se oli siinä.
Et pystynyt löytämään väkijoukkoa.
Mutta nykyisin koko maailma on väkijoukkosi,
ja voit julkistaa asiasi kaikille.
Ennen tarvitsimme yrityksiä.
Tarvitsimme voimavaroja, voidaksemme aloittaa jotain.
Ja paljon ihmisiä.
Nyt sen voi tehdä itse.
Näemme jo kehitystä yhteisörahoiruksessa
jossa enemmän ja enemmän tukea menee ihmisille, jotka jo ovat -
onnistuneita kulttuurintuottajia maailmassa.
Joten ihmiset ovat onnistuneesti tuottaneet filmejä
stuidioiden tuella, muusikkoja,
joilla on jo kytkös levy-yhtiöihin.
Ja sen sijaan, että he käyttäisivät näitä mekanismeja,
he kääntyvät yhteisörahoitukseen.
Vanhempani ostivat minulle Apple II - tietokoneen,
kun olin high schoolissa.
Se todella avasi silmäni.
Alat pelaamaan toisten tekemiä pelejä, tai mitä tuotteita teetkään.
Ja tietyssä vaiheessa sitä ajattelee: "Hei! Minä osaan tehdä tätä."
Tai: "Osaan tehdä sen paremmin."
Lokakuussa '83, käynnistin Interplayn.
On asioita, jotka on pakko tehdä.
Ja kun yrityksestä tulee menestynyt, voit tehdä, mitä haluat.
Minä halusin aina tehdä jotain -
maailmanlopun jälkeisessä maailmassa.
Loin pelin,
jonka nimi oli Wasteland.
Ja julkaisimme sen loppuvuodesta '88.
Uskoakseni alkuvuodesta '89,
se nousi kriitikoiden suosioon.
Se keräsi kulttiseurannan.
Emme laittaneet moraalisuutta pelaajille.
Itse asiassa loimme moraalisesti harmaita tilanteita,
pelaajan piti keksiä oikea ratkaisu.
Ja pelaajat tunsivat olonsa huonoksi
joistain asioista, mitä pelissä tapahtui.
Se oli varsin ainutlaatuista siihen aikaan.
Selvästikin olimme raapineet pintaa
jostain hyvin kiinnostavasta.
Halusin välittömästi tehdä jatko-osan Wastelandiin.
Ahdistelin Electronic Artsia kerta toisensa jälkeen.
Se ei johtanut mihinkään.
Sitten olin Interplayssä - aina vuoteen 2002.
Jätin yhtiön, jonka olin perustanut.
Olin mies, jolla ei ollut lisenssiä maailmanlopun jälkeiseen peliin.
Ja lopulta,
sain tehtyä sopimuksen, jolla sain oikeudet Wastelandiin takaisin.
Minulla oli mahdollisuus tehdä jatko-osa Wastelandiin.
Vuosikymmen myöhemmin.
Puhuin tuottajille,
muistan menneeni heille myyntipuheen kanssa,
ja sanoin: "Okei, homma ei tästä parane."
Matkustin ympäri maailmaa.
Kaikkialle minne menen, jokainen lehdistötilaisuus,
en välitä olenko Kiinassa, Singaporessa, Ranskassa
tai Saksassa, he kysyvät aina Wastelandistä.
Siitä tuli myyntipuheeni.
En koskaan päässyt edes tilanteeseen,
jossa he kysyvät: "Paljonko?"
En päässyt mihinkään -
vuosikymmeneen. Se räjäytti tajuntani.
Fanit halusivat sitä.
Minunlaiseni kaverit halusivat tehdä sen.
Mutta välissämme oli muita ihmisiä.
Sielä olij älleenmyyjät ja siellä oli portinvartijat,
jotka eivät sallineet sen tapahtumista.
Ja katso, täältä tulee yhteisörahoitus.
Peli muuttuu: tämä peli
keräsi ennätysmäiset 3 miljoonaa dollaria Kickstarterissa.
Sillä hetkellä, kun todella keskityin yhteisörahoitukseen,
näin välittömästi voiman, minkä se voisi tarjota ja keinon
eliminoida portinvartija ja saada suora yhteys.
Ja ensimmäinen asia, jonka tein -
oli perustaa foorumi, jossa voin keskustella käyttäjien kanssa,
ensimmäinen asia. "Millainen Wastelandistä tulee?"
Ovatko ideani samassa linjassa,
mitä ihmiset haluavat?
He halusivat vanhan koulukunnan roolipelikokemuksen.
Jollaisen halusin kuollakseni tehdä.
Ja pyysimme lisää rahaa
kuin kukaan oli pyytänyt aikaisemmin.
Mutta minulla ei ollut valinnanvaraa, koska en voinut
tehdä peliä vähemmällä rahalla ja saavuttaa sitä, mitä fanit tahtoivat.
En vain voinut tehdä sitä.
Voit mennä ja käyttää rahaa,
kuollutta rahaa asioihin, kuten
tavaroihin, jotka ovat kotonasi ja muuhun sellaiseen.
Tai voit käyttää rahasi
elävään projektiin, joka hyödyttää monia ihmisiä.
Se on kuin jaettu matka,
jonka jakavat tuhannet ihmiset.
Ja kun on osana tätä,
se on paljon tyydyttävämpää.
Se on jotain, jota olen rakastanut lapsuudestani lähtien.
Tunnen, että haluan osallistua siihen niin paljon kuin mahdollista.
Haluan olla osallisena siitä niin paljon kuin mahdollista.
Olla, tiedätkö,
se paljon nuorempi pelaaja,
joka ihmettelee, että peli on ylipäätään olemassa.
Kuten esimerkiksi Wastelandin tapauksessa.
Ja palata pelin luo nyt aikuisena,
ja sanoa: "Vau, minä todella osallistun tämän pelin kehitykseen."
Se on aika siistiä. Sitä ei voi,
sitä ei voi kiistää. Se on upeaa.
Olin helkkarin hermostunut ja -
muistan seuraavan aamun,
me kaikki heräsimme aamukuudelta.
Ja, tiedätkö, se oli kuin se tv-mainos,
jossa ihmiset ovat innoissaan,
koska mittari pyörii ja raha sen mukana,
ja se pyörii ja pyörii, ja minä sanon kaikille pitkin päivää:
"Älkää tekstatko minulle, älkää soittako minulle. En tahdo tietää."
Olin liian hermostunut.
Ja tietysti puhelimeeni tuli viestejä: "100 000 dollaria, 200 000 dollaria"
He lähettelivät minulle viestejä.
Ja minä ajattelin: "Tämä tahti loppuu toisena päivänä."
Enkä tiedä, miten homma päättyy.
Ja aloitimme seuraavana aamuna.
Tahti on edelleen kova.
Yksi kaveri soitti minulle.
Hän oli suuri fani.
Hän sanoi: "Jos rahoitus ei järjesty,
minä annan puuttuvat rahat."
Se oli hetki, jolloin ajattelin: "Me teemme sen."
2 933 252 DOLLARIA LAHJOITETTU 900 000 DOLLARIN TAVOITTEESTA
Kasvoin Pennsylvanian Brookvillessä.
Sitä ympäröi maaseutu ja amissit.
Koko konseptini oli kasvaa pienessä kaupungissa.
Minun ei koskaan tarvinnut esitellä itseäni muille,
tai käydä ensimmäistä keskustelua.
Koska tunsin kaikki alusta lähtien.
Ja se oli kuin: "Nämä ovat kavereitani, koska
olen tuntenut heidät lastentarhasta lähtien."
Joten ajatukseni oli lähteä maailmalle,
ja katsoa, mitä eteeni tulee.
Katsoin karttaa, ja olin itse Pohjois-Carolinassa
Näin Wilmingtonin, ja ajattelin:
"Wilmington. Se kuulostaa tutulta. Ehkä joku on puhunut siitä aiemmin."
Ajattelin: "Se on lähellä rantaa,
se kuulostaa upealta."
Minulla oli 50 taalaa.
Ajoin Wilmingtoniin,
menin kahvilaan,
ja Lauren, joka nyt työskentelee minulle,
oli ensimmäinen, jonka tapasin Wilmingtonissa.
Avasin oven.
Ja sisällä söpö baristatyttö sanoi: "Hee-eii!"
Ja hän vain huusi sen tiskin takaa. Minä sanoin: "Oh!"
Tämä on siisti aloitus kaupungille. Ja hänestä tuli kämppäkaverini.
Samaan aikaan Justin oli juuri kuvannut videon
Alishalle, joka on nyt toimistoemomme.
Hän teki omaa yhteisörahoitusprojektiaan.
Ja minä kysyin: "Mistä sinä puhut? Yhteisörahoitus?"
Ja hän näytti sen minulle.
Ja kysyin: "Mitä?"
Mitä oikein tarkoitat? Sinä vain teet tämän?
Sinulla on idea, ja julkaiset sen siellä,
ja sitten jos ihmiset pitävät siitä, he antavat sinulle rahaa?"
Hän vastasi: "Jep." Ja sanoin, että se on mahtavaa.
Joten me neljä mietimme: "Kuinka teemme tämän?
Kuinka pistämme koko homman kasaan?"
Konseptimme oli tehdä
tuote, jonka osasimme valmistaa,
mutta meillä ei ole rahaa lankoihin.
Meillä ei ole rahaa ensimmäiseen tuotantokierrokseen.
Me todella tahdomme, että jokaisella on yksi tällainen.
Meistä se on todella mahtavaa.
Ja me päätimme: "Tehdään tämä juttu,
ja katsotaan, jos muut pitävät sitä mahtavana."
Me aiomme friikata koko maailman ja aloitamme Amerikasta.
Julkistamme 30 Freaker-mallia.
Siitä tulee upeaa.
Se räjäyttää tajuntasi.
Taide on ihmisen työtä
tekemässä jotain todennäköisesti ensimmäistä kertaa jotain,
mikä ei ehkä toimi. Jotain antavaa.
Jotain, mikä koskettaa joitain ihmisiä,
muttei toisia.
Ja käymme läpi listaa, mitä taide on.
Ja ilmenee, että siitä me maksamme.
Siitä me välitämme.
Jos me ostamme vain Walmart-laatuisia tuotteita,
anna minulle vain se halpa tuote, se lähellä oleva tuote
Pullotettua vettä? Halpaa ja lähellä.
Haluan pullotetun veden olevan samanlaista joka kerran.
Mutta en maksa siitä ylimääräistä.
Jos maksan jostain ylimääräistä, jos levitän sanaa,
jos aion puhua siitä,
sen on paras olla todellista ja henkilökohtaista.
On niin paljon juttuja, joita yritän mahduttaa näihin,
että ajattelen, etteivät monet huomaa niitä.
Mutta se on ok, näin homma menee.
Erityisesti tällaisissa.
Tässä jokerissa on Benjamin Franklin
lennättämässä leijaa, jossa on avain.
Ja se esittää tavallaan sitä, kun hän yritti -
selvittää, miten sähkö toimii.
Ja ruutukolmonen leijassa,
sitä kutsutaan paljastetuksi kortiksi.
On siisti juttu, jota taikurit käyttävät
korttitempuissaan.
Jossa he sanovat: "Valitse kortti, mikä tahansa kortti."
Ja sitten he -
saavat sinut uskomaan, että olet valinnut kortin,
mutta he tietävät täsmälleen, minkä kortin valitset.
Ja he tekevät temppunsa,
ja lopuksi näytät korttisi,
ja taikuri sanoo: "Ai, valitsitko ruutukolmosen?"
Ja sinä vastaat: "Minä valitsin ruutukolmosen."
Ja sitten he vetävät ulos jokerin,
ja sitten ruutukolmosesi-
on painettu jokerissa olevaan leijaan,
ja sinä mietit: "Mitä?"
Ja tällä tavalla paljastettu kortti toimii.
Nämä numerot, tässä on levyn tunnus ja tässä on sarjanumero.
Näitä numeroita hallitus käytti oikeassa rahassa,
seuratakseen missä seteli on painettu,
tai mikä setelin sarjanumero on.
Minä sain siitä idean -
auttaa tukijoitani tuntemaan enemmän, -
että heillä on kouriintuntuva rooli korttien kehittämisessä.
Ja tein lahjoitustason,
jossa voi tehdä lahjoituksen tätä palkintoa vastaan,
ja voit kustomoida nämä numerot,
levyn tunnuksen ja sarjanumeron.
Aluksi en tiennyt miten se otettaisiin vastaan,
mutta se loksahti hyvin ihmisiin,
ja ihmiset tajusivat, mitä ne ovat,
jotkut halusivat itselleen näitä levyn tunnuksia.
Ja sanoivat: "Hei, haluan tähän syntymäpäiväni,
haluan tähän päivän, jolloin tapasin vaimoni."
Ja nämä numerot ovat jokaisessa kortissa, jonka painan.
Ihmiset lähettävät minulle aiheita, ja sanovat:
"Tee tämä, tee tämä, tee tämä."
Ja me otamme ideat, ja sekoitamme ne.
Meillä on pieniä arkkeja.
Ihmiset pyytävät jatkuvasti erilaisia malleja.
Joten me lähetämme heille arkin,
johon he voivat piirtää suunnitelmansa.
Nämä ovat pieniä neliöitä.
Tarkennan kuvaa, täytän ne.
Niissä ei ole paljon yksityiskohtia, mutta kun ne on ommeltu,
kuva on tiukempi, ja se näyttää paljon siistimmältä.
Kun tässä voit tavallaan nähdä reunat ja muut yksityiskohdat.
Tämä on ylösalaisin oleva sydän,
joka muuttuu takapuoleksi.
Sitten se kakkaa ulos pieniä sydämiä,
mitä pidin todella hauskana.
Me aiomme kutsua tätä nimellä "Rakkaus haisee."
Eli näin se toimii.
TROY POHJOIS-CAROLINA
Tiedätkö, vietän varmaan
kaksi tai kolme yötä viikossa täällä.
Juuri nyt vietän täällä yön,
koska asiat eivät rullaa
supervahvasti rahamaailmassa,
joten yritämme tehdä leikkauksia.
He ovat täällä päiväsaikaan töissä,
ja ainoa aika jolloin voin vain
kokeilla asioita eri väreissä
enkä ole kenenkään jaloissa,
on keskellä yötä.
Me olemme oikeastaan, mitä kutsutaan trikootehtaaksi.
Valmistamme sukkia.
Urheilusukkia, miesten pukusukkia.
Miesten, naisten, lasten sukkia.
Kutomista ja ompelua, siinä se on.
Koko yritys vain tekee sukkia.
Normaalisti teemme täällä kaikenlaisia sukkia.
Ja nyt teemme Freakereita.
Zach tekee mallikappaleita.
Varmistaa värien vastaavuutta, sanoisin.
Hän kehittää omia mallejaan.
Kaikenlaiset mallit ovat oikeastaan...
Esimerkiksi tämä ja kaikenlaisia juttuja.
Oleme valmiit aloittamaan. Valmiit pienelle tuotantokierrokselle.
Joten varmista, että kaikki on ok.
Joskus nappia painaa liian aikaisin,
ja kaikki menee sotkuun.
Joten on hyvä tarkastaa kaikki
kahteen tai kolmeen kertaan.
Tai kolmeen kertaan.
Joten täällä on ollut aika monta sellaista yötä,
jolloin sitä on ollut vaan
ajattelemassa tänne tulemista päiväksi, äkkiä
onkin kulunut kolme tai neljä päivää.
Ja täällä ei ole ikkunoita,
joten tuntuu siltä että kun pääsee ulos,
tuntuu kuin olisi kahden viikon aikavyöhykkeellä,
kun olet täällä kolme tai neljä päivää.
Joten ajattelin: "Ooh."
Tämä on siistiä.
Tämä on kivannäköinen paikka. Se on kaunis.
Siitä lähtee outo humiseva ääni, kun olet täällä.
Ja ilma on todella kuivaa kaiken puuvillan takia.
Ja pissani haisee aina
oudolta seuraavana päivänä.
Se on vain yksi eduista, kun on täällä 24 tuntia putkeen.
Joten...Tunnen oloni mukavaksi täällä.
Muutamat ensimmäiset kerrat
oloni oli: "Tämä on outoa."
Kävelen ulos, ja olen kuin olisin Hämärän Rajamailla.
Mutta nyt palaan tänne,
oloni on kuin: "Bzzzt" ja mietin: "Ou jee!"
On kuin korvissani soisi jättimäinen mehiläisparvi
24 tuntia yhteen menoon.
Ei uskoisi, että tätä kaipaa, mutta jotenkin niin on käynyt.
Mutta tämä on ihastuttava paikka.
Pohjimmiltaan
pidin Zachiä potentiaalisena asiakkaana,
joka tuli tänne ja halusi
kerätä rahaa verkossa.
Tavallaan se kertoi minulle, ettei hänellä ole rahaa
käynnistää tätä projektia itse,
saada sitä edes alkuun.
Se teki minusta hieman skeptisen.
Haluanko tehdä bisnestä tämän kaverin kanssa, jolla selvästi -
ei ole rahaa maksaa tuotteesta
tai saada tuotantoa käyntiin.
Raaka-aineet,
tuotekehitys,
kaikki maksaa rahaa.
Minusta se oli huono idea.
En uskonut, että se toimisi.
Olin todella yllättynyt.
Seurasin sitä internetissä,
jossa näkyi, paljonko rahaa oli,
hänen tavoitteensa, miten se kehittyi.
Katsoimme sitä joka päivä, ja mietimme:
"Hän ei pääse tavoitteeseen. Hän ei pääse tavoitteeseen."
Ja yht'äkkiä, se oli vain pum.
Ja hän oli saavuttanut tavoitteensa.
Ja hän oli valmis aloittamaan tuotannon.
Mutta olin helpottunut.
Asiakkaallani olisi vähän rahaa
maksaa tuotteesta, luulisin.
En olisi koskaan uskonut, että hän olisi kyennyt
keräämään varoja sillä tavalla, saadakseen tuotteensa lanseerattua.
Mutta kun näkee jonkun intohimon tuotteessa,
ja heidän sydämensä on mukana tehdäkseen jotain.
Tämä antaa hieman uskoa,
että luulen, että hän onnistuu siinä.
Mutta taloudellisesti,
en tiedä olisiko hän onnistunut ilman heitä.
Olemme edenneet yhden koneen ajamisesta hänelle välillä
neljään koneeseen, jotka ovat päällä viisi päivää viikossa.
Eli hänen volyyminsa on kasvanut todella, meidän yllätykseksemme.
Kun teimme ensimmäisen ohjelman hänelle, ajattelin:
"Jos voimme pitää kaksi konetta -
kiireisenä ajamassa tätä projektia siitä tulee asiallinen tuote."
Ja hän on ylittänyt sen nyt.
Joten hyvin yllättävää.
Ja hän on loistava kaveri.
Sellaisia ihmisiä ei ole kovin montaa enää.
Olen odottanut tätä hetkeä 20 vuotta.
Olen yrittänyt saada tätä peliä, Wasteland 2:ta,
tuotantoon aina
varhaisesta 90-luvusta.
Ja lopulta olen täällä.
Nyt olen tuotannossa.
Meidän pitää tuplata yrityksen työntekijämäärä
seuraavan 12 kuukauden aikana,
jotta voimme kehittää tämän kokoluokan pelin.
Ensimmäisiä tekemiämme asioita on konseptitaide
hahmonkehitykseen.
Miltä he näyttävät.
Mitä heillä on päällään.
Ja miten he uudelleenkäyttävät tavaroita
maailmanlopun jälkeisessä maailmassa.
Se on minulle uutta. En ole aiemmin johtanut prosessia.
Ympäristö on kuin penkkiurheilua.
Aiemmin kaikki on ollut, me tavallaan kaivauduimme kuoppaan,
ja lopulta hyppäämme ulos valmiin tuotteen kanssa.
Ja toivomme, että kaikki rakastavat sitä.
Tämä on täysin erilaista, ja me päädymme
näyttämään ihmisille asioita kehityksen jokaisessa vaiheessa.
Seulomme ideat ja keräämme niin paljon
palautetta kuin voimme, ennen kuin julkaisemme tuotteen.
No, juuri nyt, olemme viimeistelemässä
mitä kutsumme Visio-dokumentiksi.
Tähän asti kaikki ovat rahoittaneet tuotetta
vain siitä toivosta ja unelmasta, millainen se saattaisi olla.
Ja nyt meidän on aika näyttää heille, mitä
olemme ajatelleet hyvin tarkasti.
Joten Visio-dokumentti todella linjaa
kaikki korkean tason yksityiskohdat, jotka meistä ovat todella tärkeitä,
joita tuotteessa pitäisi olla.
Ja se on tavallaan ensimmäinen testimme.
Aiomme jakaa tämän dokumentin kaikille tukijoillemme.
Ja he voivat vastata meille.
Toivomme, että he lukevat sen alusta loppuun -
ja nostavat meille peukut pystyyn, "Jep, tuota me haluamme."
Mutta vain aika kertoo.
Päivityksiä 16
Päivityksiä 17
Koska prosessi on luonteeltaan hyvin julkinen...
Ajattelen, että tuotteen epäonnistuminen-
tarkoittaisi, etteivät ihmiset halua kuulla minusta...
seuraavassa projektissani.
Onnittelut kaikille ;- )
Brian, anna meille eeppinen peli!
Jos mokaan tämän pelin tuotannossa ja peli ei ole hyvä,
se on todennäköisesti viimeinen asia, jonka parissa saan työskennellä.
En usko, että yhteisörahoitus antaa toista mahdollisuutta.
Se on minulle vähän kuin kaikki-tai-ei-mitään.
Ja jos en toimita, mitä olen sanonut
homma on varmaankin aika lailla siinä minulle.
Kun katson projekteja, joita olen tukenut
on kuin katsoisi toiveiden ja unelmien galleriaa
Jotkut niistä ovat tulleet päätökseen ja jotkut eivät.
Jotkut niistä ovat vanhoja ja tomuisia, -
mutta ne vieläkin lupaavat: "Tulossa pian."
Mutta todellisuudessa ne eivät ole tulossa pian.
Ja tiedän sen ja he tietävät sen, -
ja ne vain putoavat pois maailmankartalta.
On kiinnostavaa käydä läpi tukijasi historiaa,
ja vain katsoa niitä projekteja,
jotka eivät päässeet minnekään, ne vain katosivat.
Usein Kickstarterissa näkee niitä ihmisiä,
jotka pyytävät kaikkea sitä rahaa tehdäkseen jotain,
ja sitten he eivät koskaan lähetä palkintoasi.
Ne tyypit huijaavat itseään.
He potkivat fanejaan suoraan helvetti hampaisiin.
Keskimääräinen projekti, joka epäonnistuu
todennäköisesti osuu pariin ketegoriaan.
Yksi on, että he tekivät jotain,
jonka he uskoivat olevan erittäin helppoa.
"Mennään vain Kiinaan, ja voimme valmistaa tuotteen."
Sitten on projektit, joiden perustaja
saa ehkäpä työpaikan, eikä voi enää jatkaa projektia.
Projekti vaatiikin enemmän aikaa kuin he ajattelivat.
Tai saatat polttaa rahaa nopeammin kuin luulit.
Ja sitten, useasti, ovat ne projektit,
joita monet ihmiset halusivat kehittää,
mutta äkisti koko homma vain mureni käsiin,
ja jäljellä on yksi henkilö, joka ei pysty tekemään kaikkea.
Ne kaverit, joiden kanssa työskentelen toimistossani,
ovat myös ystäviäni, ja he katsovat projektiani,
ja sanovat: "Ai, keräsit 100 000 dollaria.
Olet siis rikas.
Mitä aiot tehdä? Aiotko ostaa auton?"
Ja muuta sellaista.
"Mitä aiot tehdä kaikella sillä rahalla?"
Ja minä vastaan: "Minun on pakko kuluttaa se raha
maksaakseni kaikki nämä tavarat."
Tarkoitan, jopa nämä pokerimerkit.
Jopa nämä pokerimerkit. Tämä on jo viides
iteraatio näistä pokerimerkeistä,
ja silti en ole täysin tyytyväinen.
Minulle sanotaan, et voi saada
sanoja kulkemaan juuri tuohon suuntaan,
johtuen valmistusprosessista.
Ne ovat asioita, jotka tekevät minut hulluksi,
asioita, joita en tiennyt aiemmin.
Suunnitelma näyttää hyvältä tietokoneen ruudulla,
mutta varsinaisessa pokerimerkissä se ei ehkä toimikaan.
Alussa saatoin ehkä tavoitella vain
noin 7 000 dollaria,
ja ajattelin asiaa pienessä mittakaavassa.
Mutta kun summa vain kasvoi,
ja momentti kasvoi,
niin 7 000 dollarista tuli 50 000 dollaria,
ja siitä tuli edelleen 100 000 dollaria.
Se voi tarkoittaa ainoastaan, että on enemmän ja enemmän ihmisiä,
jotka saattavat pettyä minuun,
jos en toimita laatutavaraa,
jota lupasin aivan aluksi, ja uskon,
että siihen kaikki kiintyivät ja seisovat sen takana.
Olen jo nähnyt muita projekteja, joissa sanotaan:
"Me tarvitsemme näin paljon rahaa tehdäksemme tämän."
He saavat sen kerättyä. Sitten rahaa tulee vielä lisää.
Ja vielä lisää, ja kun kaikki on ohi,
jotakin tapahtuu tai jokin asia ei ole enää heidän kontrollissaan.
Sitten heiltä tulee viesti: "Rahat ovat lopussa."
Me taisimme vain laittaa itsemme esille
tällä yhteisörahoitusjutulla.
Me julkistimme uuden tuotteen,
jollaista ei ole aiemmin ollut olemassa.
Ja saimme sille varsin suurta julkisuutta.
Ja se puolestaan houkutteli paikalle suuremman yrityksen,
joka juuri esitteli uuden tuotteensa,
joka näyttää oudon samanlaiselta kuin meidän tuotteemme.
Meille on aivan liian varhainen vaihe,
että suurempi yritys haluaa pudottaa meidät pois pelistä.
Meillä on patentti Freakerista,
ja heidän asianajajansa
tietävät, ettei meillä ole
rahaa ryhtyä mihinkään toimiin.
Voimme lähettää kirjeen ja pyytää:
"Voisitteko olla tekemättä tätä."
Mutta he vain sanovat:
"Tehkää asialle jotain."
Se on toinen puoli liikemaailmasta,
johon uppoaminen ei ole niin jännittävää.
Luulen, että kun ajattelee paljonko rahaa tarvitsee,
tuollainen asia ei ole valmiina päässäsi.
Kukaan ei ajattele: "Okei,
sen lisäksi tarvitsemme 100 000 dollaria
voidaksemme suojella itseämme
tältä isolta yritykseltä,
josta tiedetään, että se kopioi hyviä ideoita,
valmistuttaa ne halvalla Kiinassa,
tuo ne maahan ja myy ne
muita halvemmalla hinnalla.
On selvästikin miljoona asiaa, joihin
käyttäisimme rahaa ennen tällaista.
Rahan tuhlaaminen tähän ei vie meitä yhtään pidemmälle.
Ja tämä takuuvarmasti vain vie
energian eteenpäin kulkemiselta,
ja pitää meidät paikoillan siinä, missä nyt olemme,
ja joutuisimme keskittymään johonkin henkisesti
niin raskaseen asiaan kuin henkilön tai yrityksen oikeuteen haastaminen,
ja lakimiehet puhuvat, ja sanovat asioita, joita emme ymmärrä.
Ja tilanne olisi:
"He selittivät asian, mutta emme oikeastaan ymmärtäneet,
mitä he tarkoittivat kaikilla hassuilla sanoillaan."
Joten olemme tällä hetkellä
epätietoisuuden ja sekaannuksen vallassa, mitä tehdä nyt.
Omat läksynsä on opittava, ilmeisestikin.
Tähän kuuluu paljon muuta,
kuin vain: "Ai, kehitänpä uusia pelikortteja."
Ja homma on valmis.
Se on jotain, minkä opin tämän prosessin aikana.
Pitää ylläpitää ja huoltaa
yhteisöä, jota yrität rakentaa,
jotta projektisi onnistuisi.
Se on asia, josta tiesin ennakolta hiukan,
mutta silmäni eivät olleet kunnolla auenneet sille,
kuinka suuri ja tärkeä se puoli oli.
Juttu on niin, että kun käynnistät Kickstarter-kampanjan,
tyyliin: "Kaverit, antakaa rahaa,
ja kahden vuoden päästä saatte jotain siistiä",
luot samalla suhteen, joka on rakennettu luottamukselle.
Ja jos teet mitään, kuinka pientä asiaa tahansa,
joka nirhaisee sitä luottamusta,
alat äkkiä näyttää huijarilta,
ja ihmiset halveksivat sinua.
Yhteisömaksamiseen liittyy vielä
kaikkia näitä outoja juttuja, jotka on pakko käydä läpi.
On 10 vuoden päästä täysin erilaista, miten ihmiset tekevät sitä,
ja mikä on soveliasta.
Montako tilannepäivitystä lähetän tuhannelle ihmiselle,
jotka juuri antoivat minulle rahaa?
Yhden viikossa, yhden päivässä?
Mitkä ovat velvollisuuteni?
Kun projekti on valmis, montako pitää lähettää?
On aika siistä katsoa, kun kaikki yrittävät selvittää tätä.
Mielestäni alussa
käytin päivityksiä kainalokeppinä.
Olin niin huolestunut ja stressaantunut,
että tukijani eivät olisi tyytyväisiä,
jos näyttäisin heille jotain, ja he kysyvät:
"Hetkinen, mikä tämä muutos on?"
Tarkoitan, että he tuhlaavat rahojaan siihen,
mitä minä olen luomassa.
Siksi haluan heidän olevan osa luovaa prosessia.
Haluan voida kuulla heidän kommenttinsa,
kuulla heidän huolensa, kuulla heidän ideansa,
ja yrittää sisällyttää nuo ideat siihen, mitä olen tekemässä.
Loppupeleissä raportoit aina jollekulle.
Olipa se se sitten julkaisija tai nyt fanimme.
TUKIJOITA 61 290
Minkä fanien kanssa olemme tähän mennessä huomanneet on,
että julkaisemme päivityksen,
keromme mitä teemme, näytämme heille ruutukaappauksia,
teemme heille videon
ja saamme heiltä palautteen välittömästi.
Eikä se ole pelkkiä yksisarvisia ja sateenkaaria
Eivät he rakasta kaikkia tekemiämme asioita,
mutta ainakin käymme vuoropuhelua
heidän kanssaan jostain, mistä he eivät pidä.
Kyse on tuotteen laadusta.
Ja se on kaikki, mihin haluamme keskittyä,
Minun ei tarvitse olla oikeassa aina.
Ei haittaa, jos me julkistamme jotain ja he eivät pidä siitä,
kunhan käymme keskustelua siitä, mitä he haluavat nähdä,
ja miten he voivat auttaa meitä muokkaamaan peliä.
Usein minusta tuntuu, ettei ole mitään,
mitä voin tehdä.
On aina ihmisiä, jotka ovat tuohtuneita...
...tai he eivät saa haluamaansa, ja suuttuvat siitä...
...je kutsuvat sinua ääliöksi ja varkaaksi...
...ja sanovat, että yrität viedä rahaa heiltä,
tai että yrität rahastaa heitä liikaa jostakin.
Mutta loppujen lopuksi jos et pidä projektistani,
sinun ei tarvitse rahoittaa sitä.
Jasper, ole hyvä, äläkä rahoita sellaista, mistä et pidä. Kiitos!
Ihmiset valittavat asioista silmänräpäyksessä.
Ihmiset ovat yleensä mukavia, mutta monet heistä ovat syvältä.
Sinun pitäisi luottaa yhteisörahoitettuun projektiin.
Sinun pitäisi luottaa kaveriin, jolle annat rahasi.
Ja syvältä olevat ihmiset alkavat välittömästi
käydä sen kaverin kimppuun ja syyttävät häntä huijaamisesta.
Syyttävät häntä asioiden väärentämisestä.
Ja näin tulee tapahtumaan kerta toisensa jälkeen.
Se on jotain, mihin näiden kaverien on vain totuttava.
Yksi yhteisärahoittamisen hienoista asioista...
FELIX SALMON BLOGGAAJA
...on, ettet tarvitse tukea kaikilta.
Jos 50 % ihmisistä rakastaa sinua ja 50 % vihaa sinua,
Se on ihan hyvä tilanne.
Jos liikevaihtoa ajatellaan,
vihattuna oleminen on täsmälleen sama asia kuin olla jätetty huomiotta.
Se ei tee asioita huonommaksi.
Vain ihmisillä, jotka rakastavat sinua on väliä.
Joten jos hinta sinulle on,
että kolme ihmistä vihaa sinua jokaista sinua rakastavaa kohden,
se on sen arvoista, jos saat toisen
henkilön rakastamaan sinua ja tukemaan sinua.
Joten huono maine verkossa ei ole ei-positiivinen asia.
Se ei tarkoita, että epäonnistut.
Niin kauan, kun kääntöpuolella
sinulla on ihmisiä, joiden mielestä olet upea.
On kuin outo vedä ja työnnä - liike,
jossa: "Ajan pois töistä, ajan takaisin töihin,
kun minun pitäisi työskennellä kotoa käsin."
Jokainen kulunut päivä tuntuu minusta
enemmän ja enemmän vieraalta, koska tunnen kuin...
ajaisin poispäin siitä, mitä minun pitäisi tehdä,
omassa kodissani, olla suunnittelemassa pelikortteja.
Parissa päivässä projekti on ohi,
ja ihmiset kyselevät minulta jo: "Mitä seuraavaksi?
Millaisia kortteja aiot seuraavaksi suunnitella?"
En tiedä kuinka kauan he aikovat jatkaa kyselemistä.
He kyselevät nyt.
Tarkoitan, kuuden kuukauden päästä, kyselevätkö he minulta edelleen?
Koska he varmaankin unohtavat minut.
Nyt on aika.
Nyt on minun aika tarttua tilaisuuteen.
Tänä aamuna,
Me puhuimme yhtiöstä, joka kopioi meitä,
ja tuotti halpaversioita Freakerista.
Ja me emme tienneet, mitä tehdä asialle.
Se on ollut painolasti meille,
emmekä tienneet, pitäisikö asia julkistaa yhteisöllemme.
Emme tosiaan tienneet, mitä tehdä,
mutta tämänaamuisten keskustelujemme lopuksi,
Tulimme tulokseen: "Okei, tehdään se.
Laitetaan asia julki."
Joten Lauren kirjoitti viestin.
Ja totesimme: "Lähdetään lounaalle, ja häivytään täältä."
Olimme juuri tulleet takaisin lounaalta,
ja Lauren meni yläkertaan tietokoneensa ääreen.
Hän huusi: "Hei kundit! Tulkaa katsomaan tätä!"
Siellä oli satoja viestejä
Heidän Facebookissaan ja Twitterissään tukemassa meitä.
Hei viestivät heille tyyliin: "Miksi teette jotain tällaista?
Mikä teissä on vikana?"
Yksi kaveri lähetti kuvan
Yhdysvaltain lippu - Freakerista ranteessaan
ja hänellä oli keskisormi pystyssä, mikä oli aika herttaista.
Nyt neljän tunnin ajan ihmiset ovat menneet täysin sekaisin tästä.
Ihmiset kirjoittavat meille: "He eivät enää anna minun kirjoittaa
mitään lisää heidän Facebook-sivuillensa."
Tai: "He potkaisivat minut pihalle Twitteristään", ja muuta vastaavaa.
Ja me katselimme vierestä: "Vau, tuo on hullua!!"
Brad Corpening Sivuhuomautus ylläpitäjälle
Voit jatkaa näiden viestien poistamista.
Yrityksesi hiljentää totuus kasvojesi pelastamiseksi vain vahvistaa
päättäväisyyttämme.
On niin tuoretta, että tällaista tapahtuu,
joten emme ole tottuneet, että meillä on näin suuri väkijoukko
tukemassa meitä.
Kuukausia sitten, kukaan ei ollut mukanamme.
Olimme vain me. Ja nyt tunne siitä,
että on ryhmä takanamme, joka haluaa tukea meitä
niin paljon ja että asia merkitsee niin paljon heille,
mitä me teemme,
että he tekisivät tällaista.
Se oli tunne, että...
En tiedä, sellaista ei ole ollut aiemmin.
Ja se...
Se vain oli...
Se oli siistiä.
On kaunista saada sellaista tukea
ihmisiltä, joita ei edes tunne.
Muukalaisia meille.
Ja se oli vasta alku. Ja nyt, tässä olemme.
LOPPUUNMYYTY
6 minuuttia aikaa
Noin viikko sitten...
Yritin ajatella:
"Voi siitä tulee niin upeaa,
siitä tulee niin hienoa, kun projekti on valmis,
ja se on onnistunut, ja voin katsoa taaksepäin ja sanoa,
'Katso, mitä sain aikaiseksi'."
Ja minun pitäisi juhlia, minun pitäisi olla onnellinen, eikö?
Mutta en ole.
En halua katsoa sitä.
En halua istua ja katsoa sitä,
koska en halua sen loppuvan.
Ja ajattelen, että
tässäkö sitten olivat ne pienet 15 minuuttia kuuluisuudessa?
En tahdo, että niin on.
Tämä tulee ylittämään minut vain työskentelemässä pomolleni,
ja luomassa piirustuksia hänelle.
Taiteilijana olen aina yrittänyt löytää,
mitä taiteeni on, millainen on minun tyylini
mikä panokseni on, mikä panokseni tulee olemaan
artistina maailmalle.
Ja...
Olen löytänyt sen taiteen.
Olen löytänyt sen tyylin.
Olen löytänyt sen yhden asian.
Olen löytänyt sen, mitä minun oli tarkoitettu luoda.
On ensimmäinen kerta elämässäni,
kun tunnen, että taiteeni
todella tulee merkitsemään jotain.
Olemukseni jokainen hitunen sanoo: "Älä päästä siitä irti.
Älä,
älä irrota sitä otetta, joka sinulla on.
Sinun on pakko pitää siitä kiinni. Sinun on pakko pitää siitä kiinni."
"Jatka työskentelyä. Jatka työskentelyä.
Suunnittele seuraava asia." En tahdo,
en tahdo tämän päättyvän.
En tarkoita, etten tahtoisi tämän projektin loppuvan.
En tahdo minussa tapahtuneen muutoksen loppuvan.
Koska, kerrankin tunnen,
tunnen, että työskentelen jonkin hyväksi.
Tunnen toivoa elämässä taiteeni vuoksi.
Joten en tahdo palata siihen, miten asiat olivat,
ja vain jatkaa sitä kurjaa olemassaoloa.
Tahdon,
tahdon sen merkitsevän jotain.
Enkä tahdo sen merkityksen olevan ohi elämässäni vain,
koska projektikello on tikittänyt nollaan.
sekuntia jäljellä
2 796 TUKIJAA
149 156 dollaria tarjottu 7 990 dollarin tavoitteesta
Nyt, kun tämä projekti on ohi...
Mietin, pystynkö toistamaan tämän?
Pystynkö toistamaan tämän?
Tämän ilmiön, joka tapahtui elämässäni?
Tämä saattaa olla ainoa tilaisuuteni.
WASTELAND II
ON OLLUT KEHITYKSESSÄ 9 KUUKAUDEN AJAN
Meillä ei tosiaankaan ole pulaa paineesta.
Olemme olleet jatkuvassa kommunikaatiossa fanien kanssa.
Mitä he tahtovat ja mitä he tahtovat nähdä.
Ja lopulta me vain julkaisimme
tavallaan ensimmäisen videon, jossa on todellista pelaamista.
Emme ole tottuneet näyttämään mitään
näin aikaisessa vaiheessa ja se on aika
pelottavaa, koska et halua,
että ihmiset luulevat sitä lopulliseksi tuotteeksi.
Siksi sitä on toisaalta innoissaan, että siitä pidetään,
mutta toisaalta se ei ole valmis.
Ja on vielä miljoona ratkaistavaa asiaa
sen hetken ja projektin lopun välillä.
Aiemmin, kun projektin sai 100 prosenttiin
tai 95 prosenttiin, sen pystyi esittelemään,
koska se tarkoitti, että valmistuminen oli lähellä.
Nyt, pääsemme kehityksessä 80- tai 70 prosenttiin,
ja siinä vaiheessa pyydämme palautetta
Se on ollut opettavainen prosessi meille.
Joten olemme menneet edestakaisin tavallaan kuin tanssissa
yleisön kanssa.
Sanon aina, ettet voi kilpailla väkijoukon kanssa.
Olivatpa 10 tai 20 kaveriani kuinka fiksuja tahansa,
me emme ole yhtä fiksuja kuin 10 000, kun he katsovat juttuja.
On kokonaan eri ajatusmalli
tehdä pelejä.
On tapahtumassa ajatusmallin muutos innovaatiossa.
Se on suurin ajatusmallin muutos sitten teollisen vallankumouksen.
Ja se ajatusmallin muutos on, että innovaatio
on enenevästi mahdollista käyttäjille,
joko yksilöille tai yhteistyössä muiden käyttäjien kanssa.
Meillä ei ole mitään käsitystä,
mitkä tämän rajat ovat sille, mitä yhteisöt voivat tehdä.
On käsittämätöntä,
että yhteisöt voivat tuottaa korkealaatuisen ensyklopedian.
Se on käsittämätöntä, koska aivomme eivät toimi sillä tavalla.
Tästä pitää oppia,
ettei meidän pitäisi tehdä näitä ennakko-oletuksia.
Me vain olemme väärässä uudelleen ja uudelleen ja uudelleen.
Ja yksi näiden aikojen kiintotähdistä on,
että olimme väärässä, koska voimme tehdä asioita,
joita emme tienneet voivamme tehdä yhteisönä.
Te kamut olette niin kauniita.
Ruoka on tulossa. No niin.
No niin, tässä se on, kamut. Tässä se tulee
Tässä sinulle, Pete.
LES MICHELITSCH ZACHIN ÄITI
Okei, äiti!
Minulla on aika siistejä uutisia.
Niinkö?
ABC-kanavan Leijonan Luola otti meihin yhteyttä tänään.
Ja he haluavat meidät ohjelmaan.
- Esittelemään Freaker USAa. - Upeaa.
- Jep. - Kansallisella kanavalla.
- Freaker USA.
Aion olla siellä: "Jou kaikki, jou kaikki, tsekatkaa."
Itse asiassa en ole katsonut sitä aiemmin,
ja kun he ottivat minuun yhteyttä aiemmin tänään, minä
kävin läpi ja katsoin läpi koko ensimmäisen tuotantokauden.
Eli Leijonan Luola on pohjimmiltaan sellainen investointijuttu.
Eli siellä on nämä viisi tyyppiä,
jotka ovat ansainneet paljon rahaa.
Sinne mennään: "Tässä on ideani", ja he sanovat, että:
- "Se on cool" tai: "Se on typerä." - Jep.
Ja: "Annan sinulle rahaa" tai: "Én anna sinulle rahaa",
ja: "Minä pilkkaan sinua" tai: "Minä en pilkkaa sinua
kansallisella kanavalla."
Siinä tilanteessa on paljon paineita ja mietin:
"Miltä saatte minut näyttämään?
Saatteko minut näyttämään tyhmältä,
vai saatteko minut näyttämään fiksulta"
- Jep. - "Saatteko minut..." tiedätkö, joten...
- Vähän hermojaraastavaa varmasti. - Jep.
Se kuulostaa itse asiassa hienolta tilaisuudelta.
Joo, se on hieno tilaisuus.
Se kerää luullakseni suunnilleen
- 7 miljoonaa katsojaa. - Oh, vau!
Joo. Joten...
tunnen kyllä peloittelun juuri tässä.
Tiedätkö, isoisä odottaa, että -
- puet puvun ja solmion. - Ai, puku ja solmio, joo.
Todennäköisesti laitan puvun ja solmion.
Teen hänestä ylpeän.
Lupaan, etten riisu housujani.
- Mitäs sanot siitä? - Se on hyvä. Se on hyvä.
Kun Jackson teki ensimmäisen projektinsa,
ja se oli loppumassa,
uskon että hän sai siitä riittävän tartunnan
jatkaakseen ja jatkaakseen, mikä oli hienoa, koska...
REBECCA ROBINSON JACKSONIN VAIMO
...se tarjoaa perheellemme enemmän tuloja.
Mutta samaan aikaan,
alkaa taas sama työsykli, hän menee töihin päivisin,
ja sitten hän tulee kotiin,
ja työskentelee myöhään, pitkälle yöhön,
ja minä en saa yhtään apua tyttöjen kanssa.
Ja kun yksi projekti loppuu 40 päivän kuluttua,
tai mikä se aika nyt olikin, milloin sen antoi tapahtua.
Mutta sitten seuraava projekti käynnistyy.
Ja me vain jatkamme tätä ympäri ja ympäri.
Enkä tiedä, kuinka kauan pystyn tekemään tätä yksikseni.
En ottanut tätä homma ryhtyäkseni yksinhuoltajaäidiksi.
Mutta sitä minä nyt kuitenkin teen.
Nyt kun projektia on kestänyt pari viikkoa,
ja kaikki jännitys ja energia projektin alkuvaiheesta
on jollain tavalla kulunut pois,
huomaan pitäväni tauon,
jolloin uudelleenarvioin itseni ja teen itsetarkastuksen ja tavallaan palaan
siihen alkuperäiseen syyhyn, miksi ylipäänsä halusin tehdä tätä.
Se rakkaus mikä minussa on kaiverrukseen ja valuuttaan,
ja sentyyliseen taiteeseen, koska 30:nnen kortin jälkeen,
ja kun kello on yli 2 yöllä.
Istun täällä ja silmäni
melkein putoavat ulos päästäni,
koska vain istun täällä ja katson näyttöä.
Minä vain istun siinä kynä kädessäni,
vain istun siinä ajatukset harhautuneina.
Ja kun ei ole mitään muuta,
mitä haluaisin tehdä vähemmän kuin piirtää kortteja,
minun on vain ajateltava itsekseni:
"On syy, miksi teen tätä.
On syy miksi jonglöörään kokopäivätyötä
ja tämän tekemistä kotona."
Ja syy on se,
että se antaa minun luoda elämän itselleni ja perheelleni,
joka muuttaa täysin elämämme tästä eteenpäin,
loppuiäksemme.
Ehkäpä kuukauden päästä,
minun ei ole pakko pitää kahta työpaikkaa.
Ja jos se rakkaus ja intohimo siihen mitä teen. Taiteeseen,
yhdistettynä siihen ajatukseen, että kaikki tämä kova työ,
kaikki nämä unettomat yöt,
ja minä valvomassa myöhään ja olen erossa perheestäni,
nämä asiat, nämä tekijät yhdistymässä
voisivat tarkoittaa yhdessä minua muuttamassa elämääni,
ja minua luomassa jotain uutta perheelleni.
Ja ne ovat tuollaiset ajatukset, että kun istun täällä,
ajatukset harhautuneina, jotka minun on tuotava takaisin
ajatuksiini.
ja ne ovat asioita, jotka pitävät minut liikkeessä,
ne ovat asioita, jotka pitävät minua hereillä läpi yön.
AAMU PÄIVÄÄ ENNEN KUIN ZACH LÄHTEE
KALIFORNIAN LOS ANGELESIIN
48 TUNTIA ENNEN LEIJONAN LUOLAN NAUHOITUSTA
No niin.
Leijonan Luola löysi meidät
yhteisörahoituskampanjamme avulla.
Leijonan luola on pohjimmiltaan investointishow,
siellä on viisi itsetehtyä miljardööriä,
ja esittelet heille ideasi.
Ja sanot, että he voivat olla osa yritystä
näin suurta rahasummaa vastaan.
Ja minä annan näin monta prosenttia siitä.
Eli sinä menet sinne ja riskeeraat
luopuvasi osasta yritystä, mutta on myös tilaisuus
saada paljon rahaa.
Tämä jännittää minua.
Mahdollisuudet ovat aika korkeat.
Suunnilleen 7 miljoonaa ihmistä katsoo sitä,
mutta minua hermostuttaa...
että hermostun kansallisella TV-kanavalla,
enkä saa sanoja ulos, kun menen sinne
ja he kysyvät: "No, kerro meille yrityksestäsi."
Ja minä olen vaan: "Öh, blaa, blaa, blaa."
Enkä pysty ajattelemaan, koska kamerat tähtäävät minuun,
ja, tiedätkö, kaikki
mitä tiedän on äkisti siirtynyt pääni sisässä paikkaan,
mistä en löydä sitä.
Ja se on aika hermostuttavaa, koska jos jollain lähtee
sellaiset vibat käyntiin, he oikein keskittyvät siihen,
ja he hikoiluttavat, ja he vain...
yrittävät vetää sitä ulos vielä lisää.
Joten Leijonan Luola on aika osuva nimi ohjelmalle.
Mutta toivottavasti pääsen ulos sieltä,
ja tunnen omat vibani ja tunnen heidän vibansa,
ja minulla on hauskaa siellä.
Mutta yhtiössä on nyt seitsemän työntekijää.
Ja samaan aikaan,
se yhteisö, jonka olemme rakentaneet,
minusta tuntuu, että heidän silmänsä ovat kiinni minussa,
ja myös toivo siitä, että onnistuisimme.
Joten tiedän...
Jos emme onnistu, minusta tuntuu, että se voisi...
Todennäköisesti katoaisi paljon toivoa...
monissa ihmisissä.
JACKSON OLI SAIRAS AIEMMAT 4 PÄIVÄÄ
Minulla on tässä työlista, joka...
on vain lista korteista, jotka minun on tehtävä,
ja ruksaan yli kortit, jotka olen tehnyt.
Minun pitää aika lailla tehdä yksi kortti päivässä
pysyäkseni aikataulussa.
Ja tällä hetkellä...
olen jo todennäköisesti viisi korttia jäljessä.
Ja päivätöissänikin olemme alkaneet tehdä rutistustunteja.
Se on vain toinen termi ylitöille.
Ja minun päätyöaikani on kello 7:00 - 19:00.
Eli se on 12 tuntia päivästäni,
jolloin en piirrä yhtään korttia.
Ja ainoa aika, jolloin pääsen työskentelemään niiden parissa on,
kun normaalisti haluaisin mennä nukkumaan.
Enkä edes näe valoa
tunnelin päässä tällä tavalla.
Se...
Se vain tuntuu minusta mahdottomalta tällä hetkellä
Eli Leijonan Luola - ohjelma...
Se taitaa olla tosi-TV:tä.
Se on kuin, pohjimmiltaan siinä on pääomasijoittajia,
ja menet kauppaamaan bisnesideaasi, mutta se on teatraalista,
se on tehty televisiota varten.
Ja niin, kauppaat ideaasi,
ja he päättävät investoida sinuun.
Ja se kaikki tapahtuu 10 minuutissa.
Se on, tiedätkö, hyvin teatraalista.
He repivät sinut kappaleiksi. Se on Leijonan Luola,
heillä on hampaat, siellä on verta.
Kaikki varmaankin ajattelevat samaa asiaa kuin minäkin,
me emme halua menettää kontrollia.
Se on: "Mistä luovut,
mitä uhraat...
Onnistuaksesi, ja mitä onnistuminen on?
Tai: "Olemmeko jo onnistuneet?"
Minä sanoisin kyllä, mutta edessä on vielä paljon tietä.
Minusta tuntuu siltä...
Minusta tuntuu siltä, etten tiedä olemmeko menettämässä kontrollia.
Toisaalta olisi vastuutonta...
LAUREN KRAKAUSKAS FREAKER USA
...olla bisnesmielessä käyttämättä tilaisuutta.
Meille on annettu tämä upea tilaisuus,
päästä kansalliselle TV-kanavalle parhaaseen katseluakaan,
missä voimme kasvattaa yleisöämme,
voimme kasvattaa yhteisöämme.
Mutta toisaalta, meillä on kaikki,
ja olemme välttäneet tällaista tähän asti.
Joutuisimmeko vaihtamaan ihanteitamme?
En tiedä, mutta minulla ei ole vaikutusmahdollisuutta
siihen tällä hetkellä, joten toivon vain parasta.
No niin!
Ensinnäkin, te kaikki näytätte kauniilta.
- Kiitos. - Nimeni on Zach.
Keksin tämän jutun, jonka nimi on Freaker,
ja olen täällä tänään etsimässä 200 000 dollarin investointia
ja tarjoan vastineena 10 prosentin osuutta yrityksestäni Freaker USA:sta.
TUNTIA MYÖHEMMIN
Okei.
Miten he kohtelivat sinua?
Kohtelivatko he sinua hyvin?
Olivatko he ilkeitä? Okei.
Ethän vaan itkenyt?
No, se nyt on jotain.
Hän kuulosti hyvältä... Hän kuulosti siltä, että...
Hän kuulosti siltä, että hänellä oli hauskaa.
Hän meni sinne olemaan viihdyttävä, ja hänen olonsa on hyvä.
Hänestä tuntuu, että hän laittoi show'n pystyyn.
Mikä on hyvä, sitä me halusimmekin.
Halusimme olla muistettavia.
ZACHILLE TARJOTTIIN SOPIMUSTA
50 PROSENTIN OSUUDESTA FREAKER USA:STA
HÄN EI HYVÄKSYNYT
Hänen olonsa on kuitenkin hyvä.
Luulen että me kaikki tunnemme samalla tavalla,
ja olemme iloisia, ettei meidän tarvitse käsitellä
sitä vastuuta.
Meillä ei ole...
Yhtiöllä ei ole emoyhtiötä,
ja me olemme edelleen orpoja.
En tahdo tehdä sitä uudelleen.
En tahdo käydä läpi,
en tahdo...
En halua menettää kontrollia siitä ihmisille,
joita vastaan taistelimme niin kovasti, ettemme työskentelisi heille.
Joo, Lauren on hermoraunio.
Joo, hän on täysi hermoraunio.
Sinun pitäisi varmaan soittaa hänelle.
Joo, me olimme hereillä läpi yön, mutta...joo.
Hei. Minulla on linkki web-sivuille.
Joo, juuri tuossa.
Oletko valmis?
"Lopulta oli selvää, että rakas Zach Crainia
ei kiinnostanut, saako hän sopimuksen Leijonan Luolassa vai ei.
Hän sai lopulta jotain paljon arvokkaampaa,
ainakin hänelle, ja hänellä on edelleen vapaus ja kontrolli
hoitaa homma parhaalla tavalla, minkä hän tietää.
Epäilemättä hän jatkossakin promotoi
Freaker USA - brändiä sillä ainoalla tavalla, millä hän voi."
Kun hän on todella kiireinen,
ja minä olen vauvojen kanssa yksin,
mietin...
"Eihän tämä varmasti voi jatkua ikuisesti?"
Mutta sitten lasten kanssa,
kun hetkeksi kääntää selkänsä, he ovat jo kasvaneet.
Joten tänä aikana, minä hän on työskennellyt,
tuntuu, että se on vain lyhyt hetki,
mutta lasten elämässä se on todella...kuin
heillä ei ole kovin kauaa lapsuutta.
Joten kun sanoo: "Minä vain työskentelen tämän parissa,
suunnilleen vuoden. Me pystymme kamppailemaan tämän loppuun",
ja pienelle vauvalle vuosi on
pitkä aika hukattavaksi.
Mitä näen päivä päivältä enemmän,
kun kuljen tämän läpi on: "Miksi en pysty yhdistämään työtäni
ja taidettani samaksi asiaksi?"
Looginen asia tehdä olisi:
"No, jos sinulla ei ole kaikkea tätä aikaa,
et pysty tekemään kaikkia näitä asioita.
No, sitten älä tee toista projektia."
Mutta minulle se olisi
pahin mahdollinen asia, jonka voisin tehdä.
Onko työni minulle tärkeä?
Ei, voin tarvittaessa löytää toisen työpaikan.
Mutta onko projekti tärkeä minulle?
Ehdottomasti se on niin tärkeää minulle.
Tyttäreni Claire tietää, mitä teen.
Hän oppii siitä.
En voi opettaa häntä luopumaan noista asioista.
Ja haluaisinko, että hän luopuu niistä asioista tulevaisuudessa?
En pysty työskentelemään!
5 PÄIVÄÄ MYÖHEMMIN JACKSON IRTISANOUTUU TYÖSTÄÄN
Ihmiset, jotka ottavat vastuuta usein saavat sitä.
Se on ryhdin muuttamista siihen pisteeseen jossa ihmiset,
tekevätpä he mitä tahansa voivat sanoa: "Minä tein tämän."
"Tässä, minä tein tämän. Mitä pidät siitä?"
Ja kun me omaksumme sen kysymyksen,
teemme toisenlaista työtä,
kuin jos sanoo: "Minä vain tein työtäni."
Ennen Kickstarteria,
tapasimme tehdä kehitystyötä toisille ihmisille.
Emme tavallaan hallinneet omaa kohtaloamme.
Ja minun piti irtisanoa paljon ihmisiä.
Se on mielestäni pahin asia,
joka työnantajan pitää eläessään tehdä,
että joutuu irtisanomaan täysin kelvollisia työntekijöitä.
Minun työni on pitää kaikki muut työllistettyinä ja työn parissa.
Tässä nyt olemme, ja asiat sujuvat upeasti.
Olemme äärimmäisen onnekkaita.
Mutta olen jo alkanut pohtimaan, mikä on seuraava askel.
Minun ongelmani nyt on, kuinka mennä ihmisten luo,
ja sanoa: "Haluamme tehdä toisen Kickstarterin,
mutta emme ole lopettaneet tätäkään vielä."
Ja sille on hyvä bisnessyy,
mutta miten saan heidät hyväksymään
miksi meidän pitää tehdä se.
Olemme juuri saaneet valmiiksi uuden videon tuotannon
uudesta projektista.
Se on täysin erilainen kuin ensimmäinen.
Ensimmäinen video oli todella näppärä ja seksikäs,
ja siinä oli todella siistejä otoksia,
ja siistejä haastatteluja
Mutta meillä ei ole aikaa luoda uutta sellaista videota.
Ja kun keskustelin veljeni kanssa,
sanoin: "Taylor, mitä oikein teemme seuraavan videon kanssa?"
Ja Taylor oli vaan...
No, okei, ideani on tällainen.
Ideani, et tule pitämään ideastani...
En tule pitämään ideastasi?
- Ei, et tule pitämään siitä - Okei.
Minusta sen pitäisi olla kuin,
haastattelu web-chatissa kuten mitä teemme juuri nyt,
jossa sinä istut siellä ja minä istun täällä,
minä kysyn kysymyksiä, ja sinä vastaat niihin.
Ja sinä vain kerrot haluamasi informaation.
Niin.
En ymmärrä. Mitä oikein tarkoitat?
He tietävät jo, että osaamme tehdä hyvän videon.
He tietävät jo, että piirrät upeaa kamaa.
Kaikki mitä meidän tarvitsee tehdä, on saada uusi informaatio esille,
Ja tämä on ainoa tapa tehdä se mitä minulle tulee mieleen
tehdä se aikajanalla, jolle sinä olet meidät asettanut.
Ja hän tekee minulle niitä kysymyksiä uudesta projektista,
kuten: "Mitä siinä on erilaista? Mitä siihen tulee?"
Ja chattimme lopussa,
veljeni katsoo minua, ja sanoo...
No, minulla on hyviä uutisia.
Ja minulle tulee sellainen tuntemus vatsanpohjaani,
koska veljeni aina tekee tällaisia temppuja minulle.
Ja kuulen pääni sisässä äänen: "Voi ei, voi ei."
Tallensin koko jutun,
ja minusta meidän pitäisi käyttää videota, jonka juuri teimme.
Se oli hyvä.
Se oli todella hyvä. Uskoin sinua.
Olit hyvin vilpitön, ja uskon että ihmiset tukevat sinua.
Hei, vanhan koulukunnan tyyppi, tule tänne.
Lähteeni ovat kertoneet minulle, että olet aloittamassa uutta projektia.
Se on totta. Olen hyvin innoissani tiimistä,
Ja konseptista, jonka oleme koonneet.
Mutta eikö Wasteland ole vielä kesken?
On, mutta käsikirjoittajat ja konseptitaiteilijat
ovat lopettneet työnsä Wastelandissä ja haluaisimme
saada heidät aloittamaan toista projektia.
Ettekö vain anna heille potkuja, kun he ovat valmiit?
No, me haluaisimme pitää tiimin kasassa.
Haluamme aloittaa esituotannon ajoissa.
Kestää kuukausia lyödä lukkoon suunnitelma,
ja hienosäätää peli.
Kuukausia? Käsikirjoitukseen?
Toki. Sillä tavalla, kun Wasteland 2 valmistuu,
komentosarjojen kirjoittajat voivat aloittaa työnsä
hyvin kiillotetulla materiaalilla.
Näin teimme asiat Interplayn aikoihin.
- Inter-kuka? - Kuulehan,
epäilen, ettet ole edes kuullut koko pelistä muutenkaan.
- Testaa vaikka. - Ei ole mitään syytä.
Olen vakavissani. Anna mahdollisuus.
En vain luule...
Brian, olen tehnyt läksyni, olen opiskellut TRIS-data
Okei, hyvä on. Sen nimi on Torment.
Koskaan kuullutkaan.
Minun mielestäni Torment on paras yksittäinen
koskaan luotu peli. Se on taideteos.
Se on kirjallisuutta.
Se oli peli, jonka teimme Interplayn aikoina,
joka on kerännyt suuren kulttisuosion taakseen.
Sen nimi on Planescape: Torment.
Se on hyvin erilainen roolipeli.
Se on luonteeltaan hyvin kirjamainen.
Siinä käytetään sanoja aseina.
Olen aina ollut hämmästynyt, että sellainen peli on tehty
ylipäätään. Se ällistyttää minua.
Ja jos nyt menee, ja yrittää luoda tuon pelin tänään,
se ei vain onnistu, koska se ei ole
samasta muotista valettu sota- tai urheilupeli
tai mikä nyt on sen kuukauden suosikki.
Kuten Guitar Hero tai mikä se nyt onkaan.
Tarkoitan, että ne ovat hauskoja, mikä on hienoa.
Mutta kaikki eivät sovi samasta muotista valettavaksi.
Markkinoilla on suunnaton halu
saada tällaisia pelejä,
mutta kukaan ei ole astunut sisään, ja sanonut: "Okei, luotamme sinuun,
tässä on rahat." Kenen puoleen käännyt?
Käännyt suoraan heidän puoleensa, jotka tahtovat tällaisen pelin.
Se kääntää koko tuotantomallin päälaelleen.
Se kääntää koko mallin siitä, kun tarvitsimme jonkun yläpuolellamme,
jotka piti vakuuttaa antamaan rahaa.
Meidän piti vajota polvillemme,
ja nyt vain kysymme faneiltamme: "Haluatteko tällaisen?"
ja jos ja haluavat sen, he antavat meille rahaa.
Ja jos he eivät halua, he eivät anna.
Tässä tilanteessa olemme sitoutuneet siihen,
että jatkamme yhteisörahoituksella,
koska se todella on ainoa tapa.
Se on ainoa tapa, jolla Wasteland olisi ollut mahdollista tehdä.
Tarkoitan, kauppasimme sitä planeetan jokaiselle julkaisijalle
20 vuoden ajan ilman mahdollisuutta saada sitä tehtyä,
Ja tarjosimme sitä yhteisöpohjaisesti kerran,
ja he halusivat sen.
Meistä on tavallaan tullut kiiltokuvapoikia
indie-tuottajien ja anti-tuottajien liikkeelle,
ja se oli, tarkoitan, se oli pelkkä vahinko.
Se ei ollut mikään salainen suunnitelma tai mitään.
Mutta jos he uskovat, että he voivat tehdä jotain muuta,
tästä hetkestä lähtien,
joka ei vaikuta Wastelandiin negatiivisesti,
uskon, että voimme antaa heille tukemme.
Mutta ilman yhteisöjä,
ei olisi kovin paljon tulevaisuutta
meille ja sille, mitä yritämme tehdä.
JULKISTUSPÄIVÄ
Tämä on onnenpaitani.
Tiedän, että se näyttää naurettavalta. Mutta en yhtään välitä.
Tämä on tärkeä paita minulle.
Se oli päälläni, kun yksi tyttäristäni syntyi.
Se oli päälläni, kun ensimmäinen projektini
Federal 52, Part I käynnistyi. Se on päälläni,
koska tänään on voiton tai tappion päivä, minulle,
ja tänään aloitan Federal 52, Part II:n
Ajatukseni sekoilevat,
koska valvoin koko viime yön työn parissa,
saadakseni kaiken valmiiksi.
Minulla on,
minulla on video, joka ei ole,
se ei ole niin näppärä kuin ensimmäinen,
mutta se on mielestäni aika hauska.
Tallensin koko jutun.
Ja mielestäni meidän pitäisi käyttää videota,
jonka juuri teimme!
Minulla on lahjoitustasot asetettuna, kuvani, olen toivottavasti
korjannut kaikki kirjoitusvirheet, koska viime projektissa oli monta
kirjoitusvirhettä, koska olen idiootti.
Ja kaikki mitä pitää tehdä nyt, kello on nyt 11:52.
Kaikki mitä pitää tehdä nyt, on painaa käynnistysnappia.
Minun pitää odottaa puoleen päivään, koska viime projektissani,
tavallaan kiusoittelin, että annan kaikille tukijoilleni
ajan, jolloin se käynnistyy ja että aloitan
keskipäivällä lauantaina,
joten olkaa siellä valmiina, koska minulla on
erä rajoitettua tavaraa, ja toivottavasti
kaikki tukijani ympäri maailman
istuvat koneensa ääressä painamassa päivitä, päivitä, päivitä,
odottaen sen käynnistyvän.
Joten, haluan sen vain alkavan.
Haluan sen alkavan, koska haluan nähdä seuraavan kappaleen
elämässäni joko onnistuvan tai epäonnistuvan
JULKISTUSPÄIVÄ FEDERAL 52 PART II 11:59
Ei ole vielä kulunut kahtakaan minuuttia,
ja minulla on jo enemmän tukijoita kuin
ensimmäisessä projektissani ensimmäisen vuorokauden kuluttua.
420, 422,
eikä puhelimeni,
puhelimeni ei lopeta,
se ei lopeta piippaamista.
Ajatukseni sekoilevat-
Se on kuin...
Heitä vain tulee. Heitä vain tulee.
Tällä tahdilla, en edes tiedä...
Me saatamme kerätä rahoituksen, tyyliin ensimmäisen tunnin aikana,
ensimmäisen vuorokauden sijaan.
Tämä on järjetöntä! Se on järjetöntä!
Oho, odottakaa hetki. Se on veljeni.
Niin? Kyllä, kyllä.
Niin, tiedän. Seuraatko tätä?
Ei, katso sitä! Katso sitä!
Jopa tämän vdeo kanssa. Tiedän!!
Se...vain jatkuu.
Suu kiinni, hyvä on, hyvä on.
Nähdään.
Olen innoissani,
mutta samaan aikaan haluaisin oksentaa.
JULKISTUSPÄIVÄ
FEDERAL 52 PART II 12:18
On vasta kulunut.
Vasta 18 minuuttia...
Ja projekti on jo,
projekti on täysin rahoitettu.
Tarkoitan...
Tarkoitan, joo, tämä on mahtavaa.
Tiedätkö, mutta...
Samaan aikaan, en edes tiennyt, millainen oloni olisi.
Olen innoissani,
mutta samaan aikaan minua pelottaa enemmän kuin koskaan aiemmin.
Unelmani ovat toteutumassa, syöksyvät kohti minua,
tyyliin 200 kilometriä tunnissa.
Ja elämäni on muuttumassa.
Tarkoitan, että se on muuttumassa.
Se muuttuu nyt.
Se juuri muuttui 18 minuutissa.
Ja se on, tarkoitan,
sitä on vaikea ymmärtää, miten...
Kaikki se työ,
ja sitten kaikki nämä ihmiset ovat tukemassa sinua,
ja ovat siellä sinua varten, vaikken edes
tiedä, keitä he ovat.
Toivon vain, että
kaikki mitä olen tehnyt, ja kaikki mitä teen
tämän projektin aikana riittää kattamaan tämän uhrauksen.
Herätys!
Heräsin sunnuntaina tekstiviestiin Michaelilta,
joka tekee kaikki etiketit varastossa,
ja joka hoitaa suuren osan postituksesta.
Siinä oli vain "911", joten mietin: "Ohoh!"
Vähän myöhemmin sain viestin Alishalta.
"Tule toimistoon välittömästi", ja minä mietin", Okei, ohoh!"
Joten menimme sinne, ja lukko oli rikottu,
ja selvästi avattu sorkkaraudalla, eli meidät oli ryöstetty.
Minä menin sisään. Siellä oli poliisi.
Kaikki tietokoneet oli viety.
Olimme juuri saaneet uuden kameran Justinille,
ja se oli viety, kuten useimmat objektiivit.
Meidät oli ryöstetty sunnuntaina.
Sunnuntaiaamuna vaimoni kertoi, että hän oli juuri lukenut verkosta
että heidät oli ryöstetty,
ja menettivät, luulisin 10 000 dollarin
edestä tietokoneita ja kameroita.
Ja jollekulle näin pienelle
se riittää pakottamaan meidät lopettamaan.
Joten hän sanoi:
"Tiedättekö, mitä voimme tehdä? Me voimme tehdä jotain."
Seuraavana aamuna ryöstön jälkeen, istuimme kaikki toimistossa,
ja mietimme: "Okei, meidän on selvitettävä tapa
saada osa rahasta takaisin."
Kun keskustelimme asiasta, Lauren kutsuu meidät tietokoneelleen,
ja hän sanoo: "Kaverit, katsokaa tätä!"
Ja minä kysyin: "Mitä?" Hän sanoi: "Gravity Records, läheltä
loi Facebookissa tapahtuman, ja järjestää avustuskonsertin
auttaakseen Freakeria saamaan kamansa takaisin."
Vaimoni kertoi, että minä järjestän tilaisuuden.
Sinun pitää ottaa yhteyttä heihin, jotka tunnet näistä bändeistä,
jotta he saattaisivat pystyä
tekemään pari palvelusta.
Aloitin soitella ja tekstata
ja hän alkoi organisoida sitä kaikkea ja...
tässä sitä ollaan.
Syntyi tämä valtava tapahtuma,
tyyliin tunnin päästä siitä, kun kuulimme ryöstöstä.
Tässä sitä ollaan. Minä mietin: "Kärsimme tämän suuren tappion,
ja nyt koko yhteisö puhalsi yhteen hiileen
näissä suurissa juhlissa,
ja muuttivat sen positiiviseksi tapahtumaksi."
Ja se oli upeaa.
Terve kaikki. Näytätte kauniilta tänä iltana!
Osta Freakereita!
Se oli yksi elämäni liikuttavimmista illoista.
30 PÄIVÄÄ MYÖHEMMIN TORMENT-KAMPANJA PÄÄTTYY
11, 10, 9, 8,
7, 6, 5, 4,
3, 2, 1
74 385 tukijaa!
On ollut pitkä reissu päästä tänne asti,
tehdä pelejä sillä tavalla, millä haluamme
ja saada tukea kaikilta.
74 405 TUKIJAA LAHJOITTI 4 188 927 DOLLARIA
Mitä olemme tehneet, ja että saimme taustajoukkoja näin merkittävästi
on henkeäsalpaavaa.
Ja nyt, en voi vain sanoa: "Olen onnekas", tarpeeksi montaa kertaa.
Minusta ympyrä on nyt sulkeutunut.
Kun ajattelen sitä, kun olin nuori.
Ja nyt, tässä olen, siinä mistä aloitin,
teen jälleen, mitä haluan tehdä.
Enkä voisi kuvitella mitään tätä palkitsevampaa,
kun miettii matkaa,
jonka olen kulkenut päästäkseni tähän.
Toivon että ihmiset katsovat, mitä olen tehnyt,
ja näkevät, että hekin voivat tehdä sen.
FEDERAL 52 PART II - KAMPANJAN VIIMEINEN PÄIVÄ
Minun työni, kaikki se työ, mitä olen tehnyt
ennen tätä hetkeä on johtanut tähän.
Ja sitä on...
epätodellista edes ajatella,
ihmiset ympäri maailmaa,
jotka saattavat vain istuskella
olohuoneessaan tai missä vain
ja pistävät tietokoneensa päälle, ja sitten, "Ohoh!
Nuo ovat kivoja pelikortteja."
Sitten he klikkaavat.
Minä en ehkä tunne heitä,
En ehkä koskaan tunne heitä,
enkä ehkä koskaan tapaa heitä.
Mutta jokainen yksittäinen henkilö, joka teki sen,
on näytellyt merkittävää roolia elämäni muuttamisessa.
Ja...
Jokainen pikkuasia, mitä ihmiset eivät edes tiedä,
ja he saavat tietää, kun saavat korttipakkansa,
kun korttipakkojen sisällä,
korttipakkojen sisällä on...
Siellä sanotaan: "Clairelle." Ja "Scarletille."
Ja he ovat tyttäreni.
Clairelle
Scarletille
Nämä ihmiset ehdottomasti muuttivat elämäni
ja tyttärieni elämän,
ja perheeni.
Hippa!
Katso minua, isä.
Tuo on upeaa! Mikä se on!
Minä laitoin ideani ja sydämeni kaikkien nähtäville,
jotta ihmiset voisivat löytää ne.
Ja jos minä voin tehdä sen, kuka tahansa voi tehdä sen.
5 VIIKKOA MYÖHEMMIN
Kolme vuotta sitten muutimme tänne.
En usko, että...
Minulla ei ollut käsitystä, mitä minulle oli varalla,
kun tulin Los Angelesiin.
Täällä oli hauskaa.
Tapasin monia upeita ihmisiä,
ihmisiä, jotka merkitsevät minulle paljon nyt.
Ja he merkitsevät minulle paljon 20 vuoden päästä.
On luonnollisesti surullista ajatella
tällaisen taakse jättämistä.
Kaikki toimistossa kysyivät: "Aiot muuttaa Teksasiin?
Mitä sinä puhut? Muutatko Teksasiin?
Sinä sulat Teksasissa."
Kyllä, Teksasissa on kuuma. En välitä.
Siksi ilmastointilaitteet on keksitty.
Tarkoitan, se on vain yksi kappale elämästäni,
kappale elämästäni perheeni ja vaimoni kanssa.
Ja olen niin innoissani siitä,
ja olen oppinut niin monia uusia asioita,
olen poiminut niin monia uusia asioita, jotka ovat auttaneet minua tulemaan,
kuka olen ja auttaneet tulemaan isäksi, joka olen, aviomieheksi.
Enkä voisi pyytää enempää,
mutta saan mennä kotiin.
Ei tarvitse vain istuksia,
ja odottaa jonkun yrityksen päättävän, että he haluat sen.
Voit tehdä sen itse.
Olemme rakentaneet tämän suunnattoman alustan,
joka on avoin kaikille.
Olemme rakentaneet tämän hetken ajassa,
jossa ihmiset voivat välittää, voivat nousta ylös ja välittää.
Ei pilata tätä. Vallankumous on täällä juuri nyt.
Katsokaa yli vanhan tavan tehdä asioita.
Me rakennamme asioita uudelleen.
Me rakennamme asioita Brooklynissa.
Me rakennamme asioita Japanissa.
Me rakennamme asioita
kaikkialla maailmassa.
Elämme uudella aikakaudella.
Elämme upouudessa maailmassa, missä äkkiä,
ympärillämme oleva teknologia
antaa meille mahdollisuuden tehdä asioita, joihin uskomme.
ROBINSONIT ASUVAT NYT TEKSASISSA
JACKSON TYÖSKENTELEE UUSIEN KORTTIMALLIEN PARISSA
HÄN PERUSTI OMAN PELIKORTTIYHTIÖN
YHDESSÄ VELJENSÄ TAYLORIN KANSSA
WASTELAND 2:TA ON BEETATESTATTU JA
HYVÄKSYTETTY FANEILLA ENNEN JULKAISUA
BRIAN JA MATTHEW LAAJENTAVAT TYÖRYHMÄÄNSÄ
HE ALOITTIVAT HETI TORMENTIN TUOTANNON
SE OLI SILLOIN SUURIMMALLA SUMMALLA
JOUKKORAHOITETTU VIDEOPELI IKINÄ
FREAKER USA SAI SIIRRETTYÄ TOIMISTONSA
SUUREMPIIN JA TURVALLISEMPIIN TILOIHIN
SIITÄ TOISESTA YHTIÖSTÄ ON TULLUT
ALKUPERÄISTEN FREAKEREIDEN MYYJÄ
NYT KAHDEKSAN KONETTA ON KÄYNNISSÄ 24/7
TEHDEN FREAKEREITÄ
ZACH, ALISHA, LAUREN JA JUSTIN
OMISTAVAT YHÄ 100% FREAKER USA:STA
OMISTETTU NIILLE, JOTKA USKALTAVAT
Te näytätte kauniilta. Haluan halata teitä.
Jos voisin halata teitä kaikkia nyt, tekisin sen.
Yksi pieni juttu vain, välissä on näyttö.
Olette tulevaisuudessa.
Mutta rakastan teitä silti.
Ja jos näette minut joskus, olisi mukava halata.