Det, der virkelig slog mig ved Dronninggambit var,
at det slet ikke handlede om skak, men om prisen for at være genial.
Det er en historie om, hvordan man overlever i en verden,
når man har et særligt talent, der gør en sværere at forstå.
Jeg tror, hun bruger skak som virkelighedsflugt.
Selvom det er historien
om et vidunderbarn, der bliver verdensberømt,
handler den endnu mere om hendes dæmoner.
Det kan jeg stadig. Må jeg flytte en anden?
Nej, det er rørt brik.
Scott sendte mig bogen, før jeg mødte ham,
og jeg slugte den på omkring en time.
Jeg faldt straks for Beth og følte virkelig, jeg kendte hende.
Denne rolle er grundliggende sin egen modsætning.
Det fascinerede mig. Det har jeg ikke set før.
En, der er så genial og selvdestruktiv
og i en verden, hun allerede ikke var en del af.
-Er du sikker på, du vil deltage? -Ja.
Vi har ingen kvindesektion.
Dengang i 1950'erne spillede meget få kvinder skak.
De fik ikke muligheden.
At Beth møver sig ind i en mandsdomineret verden,
er noget helt særligt og usædvanligt.
Tevis skrev nærmest med en forståelse for fremtiden.
Det er genialt.
Hvor gammel er du?
Glem det. Svar ikke. Jeg bliver bare trist.
Jeg er 36.
Hun er så fokuseret på, hvor intelligent hun er,
at hun ikke nødvendigvis ser sig selv først og fremmest som kvinde.
Det ligger der nok noget i, for man oplever 1960'erne igennem hende,
hvor hun automatisk antager, at hun er ligeværdig.
Er jeg god nok nu?
Sandt at sige, mit barn…
…er du forbløffende.
Markør.
Og værsgo!
For næsten ti år siden
foreslog Bill Horberg, at jeg kunne filmatisere bogen.
Vi legede kort med tanken om en film,
og Allan Scott havde skrevet et fint manus,
men det blev ikke til noget.
Det var svært at lave sådan en film dengang.
Da jeg var færdig med Godless, fik jeg en åbenbaring,
og jeg sagde til ham: "Hvad med Dronninggambit som miniserie?"
Mit største ønske var at gøre den stærkt følelsesladet.
Jeg tror, når man udvider noget,
får man tid til at følge alle mulige mønstre og temaer.
Det, jeg ville fokusere på,
og udfordringen ved at lave den til en miniserie
var at sikre, at det er hende, man fokuserer på.
En dag vil man være helt alene,
så man må finde ud af, hvordan man klarer sig selv.
Hun er kommet fra et hjemmeliv og mange ting i livet,
der har gjort hende meget ustabil.
Hun aner ikke, hvor hun ender henne.
Hvad hedder det spil?
Det hedder skak.
Vil De lære mig det?
Beths første sande relation er nok til mr. Shaibel.
Hun føler, han forstår både hendes talent og hendes hjernevindinger.
Og er en, der kan sige nej til hende.
-Du giver op nu. -Den regel sagde De intet om.
Det er ikke en regel, bare sportsligt.
Og så har hun et pragtfuldt venskab med Jolene,
og det beror på, at de begge forstår,
at de er forskellige, og dog kommer de fra det samme sted.
De fleste er her på livstid.
Vi har været her længe.
Hun er vel som en slags mor for Beth på sin helt egen facon.
De bliver først adopteret sent i barndommen.
De støtter hinanden på børnehjemmet.
Den grønne gør dig rolig,
den orange og brune giver en stærk krop. Tag begge.
I 50'erne til 60'erne
var det normalt at give børnehjemsbørn beroligende piller,
så de var lettere at styre.
Så, ja, hun bliver afhængig
af beroligende piller og nervepiller, da hun er ni år.
Det svære ved afhængighed af alkohol, stoffer osv.
er at sørge for, at man føler for rollen, mens man fortæller en god historie.
For mig gjorde humoristiske indslag udslaget.
Der er en lang sekvens, hvor hun hugger pillerne.
Det var både sjovt og skræmmende.
Elizabeth!
Med alderen udvikler hun mange afhængigheder.
Hun opdager alkohol, da hun er omkring 15.
Det er godt.
Og fuldender det forhold.
Folk, der kæmper med afhængighed, er deres egen værste fjende.
Hun er selvdestruktiv hele vejen igennem.
På et tidspunkt har hun været på en særligt vild druktur,
og hun møder sin første skakmodstander.
En pige ved navn Annette Packer.
Jeg vidste, du ville nå langt, og det betød noget for mig.
Den udveksling var ret svær og hård at lave,
for min sindstilstand skulle være:
"Alt falder fra hinanden,
og du så op til mig, og nu skal jeg bære på den skam."
Altså, hun var bare … en vred tøs.
Jeg er bekymret for dig.
Hvorfor dog?
Hele historien er opbygget omkring det.
Mister hun fodfæstet, eller klarer hun den?
"Hun er lige så selvsikker som dobbelt så gamle spillere."
Det er national anerkendelse.
Hun er også afhængig af sejre.
Afhængig af at føle, hun har kontrollen.
Skak er det eneste, hun føler, hun kan styre.
At hun har kontrollen på brættet.
Hun føler sig hjemme, når hun flytter brikkerne.
Jeg vinder.
Jeg har fuld tiltro til dig.
Man føler for det forhold, som mrs. Wheatley og Beth har.
Mari spillede hende utroligt empatisk og sympatisk.
Jeg sagde til Bill Horberg, at som mrs. Wheatley
skulle det være en som Marielle Heller, og han sagde: "Så cast hende dog."
Som I ser, er hun helt enestående.
Der begynder at ske ting og sager.
Beth er besat, punktum.
Jeg tror, det bare ligger til hende.
Det er skak efter de to træk.
Kan du ikke se det?
-Jeg kan ikke se det så hurtigt. -Gid du kunne.
Når hjernen kører så stærkt, kan man blive skør.
Men hun er nok også klar over, at hendes talent gør hende speciel.
Af og til finder folk mønstre eller mening, hvor der ingen er.
Hvad har det med mig at gøre?
Kreativitet og psykose går ofte hånd i hånd.
Hun er konstant bekymret for, om hun er småskør.
Beth ser skakbrætter i loftet.
Det står i bogen. Hun ser op i loftet
og forestiller sig, hvordan brikkerne står.
Gennemtænker du spil i hovedet? Gennemspiller dem?
Gør alle ikke det?
Den, hun føler sig tættest på,
hvad tankevirksomhed angår, er faktisk Benny.
De kan se sig selv i hinanden, selv om de er meget forskellige.
Jeg tror, han nyder hjernegymnastik
og at læse andres tanker, og det ser han i Beth.
-Måske er jeg ikke god nok. -Du er den bedste.
Hans støtte beroliger hende en smule.
Men jeg tror, hun balancerer på en knivsæg:
"Er jeg skør, eller er jeg et geni?"
Jeg har fulgt dine partier. Du…
Du angriber som Alekhine.
Man kan stræbe højt,
men det betyder kun noget, hvis andre ser det.
Benny kan med det samme se Beths talent,
og det tiltrækker ham straks.
Og værsgo!
Det er umuligt at gøre skak filmvenligt.
Jeg ville have, at det skak, vi ser, skulle være præcist,
men jeg ville fokusere på omstændighederne omkring det
og selve spillerne.
Specielt Beth Harmon. Min tanke var at nå ind i hende visuelt.
De stærkeste virkemidler er at se folks ansigter og reaktioner.
Selvom man ikke forstår skak,
forstår man den alvor og det drama, de gennemlever.
Jeg giver op.
Tak!
-Kommer! -Slut et.
Steven Meizler er ret god til at opsætte meget lidt lys
og meget naturligt lys
og finde små placeringer, der skaber deres eget drama.
Sov godt.
Serien former sig efter Beths perspektiv.
Hver gang jeg kom til et nyt set,
blev jeg forbløffet over, hvordan det så ud.
Uli Hanisch er et geni.
Jeg tog til Berlin for at arbejde med ham.
Vi har filmet Mexico City, Las Vegas,
Paris, Rusland, dele af New York og Lexington, Kentucky her.
Nå da.
Beth rejser rundt og spiller i skakturneringer.
Vi ser hotelværelser, fly, hotellobbyer, restauranter,
balsale og den slags for hver turnering.
Så vi ville…
-At genbruge, men… -At genbruge.
-…gøre det anderledes. -Ja.
Jeg bad om et rart værelse, og det gav de mig vist.
Det her er et særligt sted i Berlin.
Det er Haus Cumberland, som blev til et hotel i Paris.
Hvad skal den ene drink så være?
Den må være noget helt specielt.
-Tak. Smukt. -Tak.
Alle de set, jeg gik ind på, var helt fantastiske.
Hele holdet kom der,
og man hørte 50-100 mennesker, der forbløffedes over stederne.
Bennys lejlighed var interessant, fordi vi filmede det ydre i Toronto.
Og Uli designede denne fabelagtige kælderlejlighed,
og jeg ændrede straks i scenen på grund af de mange gode ting på settet.
-Modsat din forventning. -Skønt. Det er godt.
Filmoptagelsen, kostumerne, produktionsdesignet
er for mig dele af et større hele.
Vi talte meget om, hvor Beth var henne i historien.
Vi morede os med at finde på stilarterne, for vi skulle vokse sammen med Beth.
Da jeg læste manus, tænkte jeg, hun var rødhåret.
Det tænkte Anya sjovt nok også.
Da jeg læste det, tænkte jeg:
"Hun skal have rødt hår, så hun skiller sig helt ud,
selvom hun ikke vil."
Han tænkte det samme, så det begyndte godt.
Alt var parykker. Jeg havde gerne farvet håret, men det gik ikke.
Nogle dage var vi igennem fem forskellige aldre,
så det var umuligt med mit eget hår.
Der var den helt unge Beth, sexkillingen og glamourpigen.
Jo yngre hun var, des mindre makeup,
og så tilføjede vi langsomt mere og mere, indtil hun bliver ældre.
Hun får længere øjenvipper, så øjnene bliver mere sexede.
Hold da op.
Tak.
Beth er interesseret i fremtoning, som det ses.
Hun har smag for det fine og begynder at gå op i tøj.
Kostumedesigneren Gabrieles tøj var helt fantastisk.
Hun havde en farvepalette, en hel masse kjoler
og det forskellige tøj, Beth har på.
Men ud over det talte vi meget om, hvor Beth var henne i historien.
I starten bliver Beth altid defineret af andre…
…af sin mor eller kjolerne på børnehjemmet.
Senere er hun alene og bliver mere opmærksom på sin krop.
Hun kan være feminin.
Som tiden går, bliver hun mere og mere glamourøs.
En overgang klæder hun sig som en popmusiker,
hun har set på tv. I en kort periode.
Hun finder ud af, at det at søge det hippe er svært, for det findes ikke,
og hendes søgen efter at blive hip er en søgen efter hende selv.
Til allersidst, da hun endelig finder ro i skakverdenen,
fandt Gabriele denne smukke, lange, hvide frakke
med en hvid hat fra Moskva, og hun ligner den hvide skakdronning.
Det fascinerende ved at følge hende er,
at hun indtager forskellige personligheder.
Hvem fanden er du?
Det er utroligt trist, for det betyder bare,
at hun føler sig utilstrækkelig uden dem.
Du er meget smuk.
-Sådan ser jeg ikke mig selv. -Så er du blind.
Hun lider ikke af fysisk ensomhed,
men følelsesmæssig og intellektuel ensomhed.
Det er nok derfor, miniserien er blevet mere populær,
fordi man kan udforske de mere komplekse sider af historien.
Man kan tilbringe tid sammen med Beth på denne måde
og ikke bare se sejrene,
men også sliddet og de ofre, disse sejre kræver.
Det opbygger forhåbentlig empati for en, som jeg selv holder meget af.
UFSIMV.COM