"По всій Америці старшокласники і студенти
думають, що Джеку Керуаку 26 і він у дорозі..."
"тоді як мені майже сорок, я старий, стомлений і згаслий..."
На початку 1950-х років, нація визнала у своєму середовищі
громадський рух під назвою "Покоління бітників".
Роман під назвою "У дорозі" став бестселлером,
а його автор, Джек Керуак, став знаменитістю,
почасти тому що він написав потужну та успішну книгу,
але частково через те що він, е, начебто був
втіленням цього нового покоління.
Так ось він, Джек Керуак.
БІГ СУР
3000 миль від Лонг-Айленду.
Це перший мій виїзд із будинку матері
з моменту публікації "У дорозі" три роки тому.
По всій Америці старшокласники та дітлахи з коледжу
думають, що Джеку Керуаку 26 років,
він у дорозі, їздить попутками,
тоді як мені майже 40 років, я знуджений і згаслий.
Книга, яка принесла мені славу,
по суті, така собі.
Мене три роки доводили до сказу
нескінченні телеграми, телефонні дзвінки, питання,
листи, відвідувачі, репортери, нишпорки.
Мене оточували і витісняли...
У мене був вибір: усамітнитись чи померти.
Отож, Лоуренс Ферлінгетті написав і сказав:
"Приїжджай у мою халупу в Біґ Сур.
Ніхто не довідається".
Хоча ми з Лоуренсом обмінялися довжелезними листами,
окреслюючи, як я проникну тихенько на західне узбережжя,
я зіпсував своє таємне повернення до Сан- Франциско, напившись до чортиків
і вирушивши на Норт- Біч, щоб з усіма побачитися.
Усі мене впізнали.
Кажу вам.
Гей, народ,
сраний король бітників знову в місті.
Після двох таких днів,
аж до неділі,
Лоуренс Ферлінгетті
мав забрати мене з мого таємного задрипаного готелю
і довезти до лісів Біґ Суру.
Один швидкий рух,
або мені капець.
Скажете, я сам,
і хижа раптом стала домом
тільки тому, що ти раз приготував собі їсти
і вимив після себе посуд.
Потім сутінки.
Мухи ретируються,
як ввічливі мухи Емілі Дікінсон,
і коли настає темрява, вони засинають на деревах.
Можливо, бджолам повідомили, що я тут, і вони мене вирішили навідати,
усі 2000,
що нагадує велику вечірку раз на тиждень.
Ні випивки, ні наркотиків, ні гулянок,
ні зустрічей з бітниками і п'яницями,
і нариками, і всіма іншими.
...на лоба.
Не краще.
Що мені робити далі? Рубати дерево?
Довгі ночі просто думаю
про користь тієї дротяної щітки,
тих маленьких жовтих мідних штучок,
які купуєш в супермаркетах за 10 центів,
усе мені видається безмежно більш цікавим,
ніж дурний і безглуздий
роман "Степовий вовк" у цій хижі,
який я читаю плюючись,
цей старий пердун міркує про сьогоднішній конформізм,
і весь цей час він думає, що він великий Ніцше.
Бо на четвертий день я почав нудитися
і записав у своєму щоденнику з подивом,
"Вже набридло?"
Хоч і гарні слова Емерсона
проганяли з мене це відчуття
тим, що він розповідає у одній з цих червоних книжечок у шкіряній палітурці,
як почувався вільним і веселим,
коли вкладав душу у свою роботу
і робив усе можливе.
Але я почав божеволіти уже через три тижні.
Всередині
я почувався цілком позбавленим будь яких внутрішніх механізмів самозахисту,
як і думок про життя чи медитацій під деревами
і всього важливого, і решти лайна.
Що я маю? Брати нікчемні приладдя і готувати вечерю
чи питати в себе: "Що ж мені робити далі? Рубати дерево?"
Я почуваюся приреченим,
це жахливе усвідомлення того, що я обманював себе усе життя,
думаючи, що те щось важливе буде попереду, що шоу маст гоу он,
Та насправді я лише хворий клоун,
позбавлений будь-якого здорового глузду,
живого зусилля полегшити душу
у цьому жахливому, зловісному стані смертельної безнадії.
Ненавиджу писати.
Усі мої трюки викриті, навіть усвідомлення того,
що вони викриті, якась нісенітниця.
Море, здається, кричить до мене
"Іди за своєю пристрастю. Не сиди тут.
"Чому не жити заради втіхи, кохання
"чи якоїсь дівчини біля домашнього вогнища?
Чому не йти до того, що прагнеш, і сміятися?"
Але я втікаю геть від того узбережжя
і не повертаюся
не здобувши те таємне знання,
почуваючись дурнем вже тому, що прислухавсь до нього.
У моря є свої хвилі.
У людини є домашнє вогнище, трикрапка.
Час рушати.
Мене так жахає йодовий подих моря
і нудьга цієї хижі.
Мені обридла їжа, хочеться мармеладу.
Хочеться мармеладу після всього цього жирного бекону й кукурудзяного борошна.
Кожному самітнику в лісі треба мармелад чи Кока-Кола, чи щось таке.
Але перед тим як піти, я усвідомлюю, що це не моя хижа.
Настає другий приплив божевілля.
Я не маю права ховати отруту для пацюків Ферлінгетті,
як я робив, натомість годуючи мишу,
тому я, як вдячний гість у чужій хижі,
відкриваю отруту для пацюків,
але досягаю компромісу, просто лишивши її на верхній полиці.
Я тікаю, підтанцьовуючи, як дурень
з рюкзаком за спиною, провівши тут тільки три тижні,
хоча насправді три чи чотири дні нудьги.
Я пожадливо втікаю назад у місто.
Думаю, вдасться виїхати з Монтерей досить легко,
потім до ночі зможу сісти на автобус до Фриско,
щоб потім впиватися і горланити з друзяками.
Здається, Лу Велч уже мав би повернутися,
Ніл Кесіді буде готовий погуляти,
будуть дівчата і такий-то такий-то,
і я зовсім забуду три попередніх тижні,
які я провів у вигнанні від кошмарів міста.
Це уперше за кілька років я їду автостопом,
і невдовзі я помічаю, що в Америці багато змінилося.
Чорта з два тебе хтось підвезе на дурняк,
особливо на цій дорозі, де багато туристів,
на узбережній магістралі, де немає вантажівок.
Але туристи, благослови їх Боже,
врешті, вони ж не знають,
що я просто весело вештаюся із своїм рюкзаком,
тому їдуть далі, не зупиняючись.
Якщо припиниш посміхатися,
як далі жити?
Ми збиралися тебе навідати на цих вихідних.
Треба було зачекати. Писала твоя мама.
Казала, що помер твій кіт.
Піду принесу листа.
Мої стосунки з котами завжди були дивними.
Я завжди якось психологічно поєднував котів
із моїм мертвим братом Жераром,
який навчив мене любити котів, коли мені було три чи чотири роки,
і ми часто лежали на підлозі на животі
і дивилися, як вони п'ють молоко.
Для більшості людей смерть кота малозначима,
але для мене... чесно і щиро...
це як смерть мого малого брата.
Якого біса?
Нащо турбувати дорослих людей, причому поетів,
своїми проблемами?
Може, тобі варто повернутися в ту хижу
ще на кілька тижнів, га?
Чи ти знову хочеш напитися?
Так, хочу напитися.
То, може тобі краще скоріше повернутися, га?
Добре, Лоррі.
Ти щось написав?
Може, підемо вип'ємо?
Це тільки кіт.
Я знаю, він багато для тебе значив.
Знаєш, таке життя.
Знаєш, недавно біля книгарні City Lights,
якраз перед нею, стояв чоловік
і грюкав відбійним молотком дуже голосно.
"Та-та-та". Прямо на вулиці.
І якийсь психопат висовується з вікна
і каже: "Коли ви вже припините
весь цей гуркіт?"
І чувак піднімає голову й каже:
"Хлопче, це ти психопат. Не я".
Ти це написав?
Ні, я... я прочитав це в газеті.
Це написав Герб Каен.
За Тайка.
Піду подзвоню Лу.
Так, Лу, це Філ.
Послухай, я з Джеком в барі.
Може, підійдеш?
Друзяка Джек!
Привіт, друзяко. Привіт.
Не став менше пити?
П'ємо. Усе по-старому.
Можна мені того, що і йому?
Гей, постав платівку, чи що.
Гаразд.
Хто це?
Його звуть Пол Сміт.
Здається, він трохи тебе боїться.
Страх знаменитостей.
Так, очевидно.
Будьмо.
Радий тебе бачити. Ласкаво просимо додому.
Я радий, що повернувся. Ми скучали за тобою.
Я повернувся.
Ну, і чим ти займаєшся? Що ти тут робиш?
Я вештався у Біґ Сурі.
Справді? Так.
Лоуренс мене туди відправив.
Ти знаєш, де Біґ Сур?
Як воно було?
Рай.
Ого.
Дякую.
Я усвідомив нестерпну муку божевілля.
Всі ці міністри, великі цяці,
єпископи вештаються із брудним задом.
Як непоінформовані люди можуть думати, що божевільні щасливі.
В Америці є ці вішалки
з одягом із хімчистки, як, буває, бачиш у подорожах.
Рекламні фірми з їх краватками і їх...
Ще побачимось.
Звичайний дурдім, саме той образ,
який журналісти хочуть приписати поколінню бітників.
Втім, невинний і приємний порядок для молодих холостяків,
і це непогана ідея,
бо можеш увірватися в будь-яку кімнату
і знайти експерта,
скажімо, у кімнату Філіпа і спитати...
Він сказав: "Від'їбися".
Нехай твій розум буде стіною.
Не напружуйся зовнішньою діяльністю,
і не задовбуй мене своїми зовнішніми планами.
Або ти вбігаєш у кімнату Лу Велча,
і він сидить на матраці, схрестивши ноги,
на підлозі і читає Джейн Остін.
Немає нічого краще, ніж добре приготована яловичина з цибулею,
даєш їй трохи охолонути.
Потім вкидаєш гриби і багато сметани.
Я спущуся і покажу тобі, як тільки закінчу розділ.
Або ідеш у кімнату Джонсона,
питаєш, чи можна позичити його магнітофон,
бо якраз у цей час
на кухні кажуть кумедні речі
Майкл Макклур і Лоуренс Ферлінгетті.
Були дзен, джаз, випивка, трава і все інше,
але всього цього уникали як нібито дегенаративної ідеї
у вигляді бітника,
що старанно фарбує стіни своєї кімнати
білим кольором з охайними червоними бордюрами
навколо дверей і вікон.
Так?
Спускайся, друзяко.
Мотнемо до Ніла.
Боже, що сталося?
У Долині зараз кругом будівництво.
Схоже на Лос-Анджелес. Так.
Зростаюче населення займе
кожен клаптик землі в Америці.
Насправді невдовзі доведеться вибудовувати
все нові й нові поверхи будинків...
Здається, я бачу літаючу тарілку в небі над Лос-Гатос.
Це за п'ять миль звідси.
Так. Це вершечок радіовишки.
Ми нетерплячі побачити Ніла Кесіді,
якого я завжди подумки пов'язував
із своїми подорожами до західного узбережжя.
Я не бачив Ніла кілька років,
переважно через те, що він провів два роки у Сан-Квентіні
за тупим звинуваченням у зберіганні марихуани.
Ніл любить свій дім,
якого він купив за залізничну страховку,
після того як зламав ногу, намагаючись перешколити зіткненню товарного вагона.
Він любить своїх дітей, а особливо сина,
Тіммі Джона, частково названого на мою честь.
І є ще Керолайн.
У неї на думці інші речі,
ніж турбота про дітей.
Вона просто хоче побути зі мною сам на сам і поговорити про Ніла Кесіді
і його коханку Біллі,
яка погрожує відібрати у неї Ніла цілком і повністю.
Насправді, зараз я це бачу
як великий чотирьохсторонній шлюб
з Нілом і Керолайн.
Це...
Привіт, Керолайн.
Привіт, Джек.
Добре, народ, прийдіть десь о 1:00,
коли піде бос,
складіть мені компанію, поки я працюватиму,
перш ніж повернетеся в місто?
Добре?!
Так.
Ніл не любить, коли я п'ю.
Так.
А мені подобається не все , що робить Ніл.
У кожного свої бздики.
Нілова "подружка" живе в Сан-Франциско.
З таким самим успіхом вона могла б жити з нами.
Я буду твоїм "дружком".
Так.
Я завжди казала, що у мене два чоловіки.
Ти могла б вибрати мене.
Ти стріляний горобець, Джек.
Я бачу в Нілових очах,
що він бачить в моїх очах той жаль, який ми відчуваємо,
бо останнім часом зовсім не розмовляємо так,
як колись, коли подорожували Америкою.
О. Ще одна!
Ух!
Лу Велч тепер розуміє,
чому я завжди любив Ніла Кесіді.
Очікуючи побачити колишнього ув'язненого,
він натомість бачить мученика американської ночі в окулярах
у якійсь похмурій автомайстерні о другій ранку,
який смішить хлопців своїми кумедними балачками,
при цьому встигаючи
робити всю роботу, за яку йому платять.
А потім ще записався в резервісти
до кінця війни.
Міняємо покришку.
Боже, він усе це вміє,
він навіть пояснює в процесі.
Хто хоче спробувати?
У мене повинно вийти.
Давай, Джек. Ми обоє знаємо
трохи про заміну покришок.
Ні, ні, ні. Краще не треба.
Готово!
Пол.
Ніл справді любить мене як брата.
І більш того, він іноді дратується,
коли я довго сиджу з пляшкою.
Далеко від моєї койки на ґанку Біґ Сура
не базікають блакитні сойки, щоб мене розбудити,
не дзюрчить струмок.
Прокидаюся наступного ранку, стогну, звичайно,
але сьогодні великий день, ми збираємося навідати
бідолаху Альберта Сайджо в туберкульозному диспансері в долині.
Лу одразу ж мене підбадьорює,
приносячи каву чи вино за вибором.
Всякий п'яниця знає, як відбувається процес.
Першого дня, коли напиваєшся, почуваєшся добре.
Наступного ранку в тебе важка голова,
але цього можна легко позбутися
випивкою і їжею.
Але якщо ти відмовишся від їжі
і наступного вечора знову напиваєшся,
потім прокидаєшся і все триває
і триває четвертого дня,
то настане день, коли випивка не допомагатиме,
бо ти хімічно перевантажений,
і треба це переспати, але ти не можеш спати,
бо саме алкоголь
змушував тебе спати останні п'ять ночей.
Тому починається марення,
безсоння, тремтіння, піт,
стогін, безсилля,
руки німіють,
кошмари, кошмари про смерть.
Вона нудистка,
і, присягаюся, вона це покаже.
Вона велика гарна брюнетка,
деякі можуть зарахувати її до брудних,
голодних секс-рабинь,
але вона розумна, начитана, пише вірші,
практикує дзен, знає все,
хоча вона насправді велика, здорова румунська єврейка,
яка хоче вийти заміж за доброго міцного чоловіка
й жити на фермі у Долині.
Але я не можу повірити, що старий майстер дзену Альберт
дасть цьому тілу померти.
Він у халаті й дивиться на нас майже невдоволено.
Він зітхає, і вираз його обличчя каже:
"Ну, так, ви прийшли до мене, бо я хворий,
але чого ви насправді хочете?"
Гей.
Усе буде добре, Альберте.
Не знаю.
Гадаю, всі ці балачки про дхарму, про те що все - це ніщо,
осідають в моїх кістках.
Він просто хоче сказати: "Мені байдуже".
Він завжди зі мною сердечний і галантний,
заледве схожий на обірваного бітника.
Пам'ятаєш тих дівчат, що танцювали в Сент-Луїсі?
Шльондрочки-цукерочки.
А як з цими медсестричками?
Гарячі?
Є одна.
Але Альберту вже байдуже,
та все одно пора йти.
Решта уже біля машини,
дивуються, чому я затримався.
Мене затримує те, що я знаю, що Альберт одужає
і житиме, і вчитиме радісної правди,
і Альберт про це знає.
Саме тому він грає зі мною в гру,
магічну гру радісної свободи,
яка полягає в тому, що дзен чи у цьому разі японська душа
із самого початку знає, що я скажу.
І колись я поїду в Японію з Альбертом,
кажу я собі,
бо я чув той супердзвін, так?
І знаючи Альбертів фантастичний апетит,
я не хочу сидіти в нього над душею.
Хоча він все ж робить останню витівку.
Так?
Я втратив роботу у майстерні.
Бо ми до тебе приходили? Ні, ні, ні.
Йому довелося звільнити кількох людей.
Просто капець, Джек.
То, е...
позичиш мені $100?
Привезу.
Правда?
Ах, слухай. Слухай.
Можеш просто позичити, але якщо ти наполягаєш...
Як ти доїдеш, щоб віддати мені гроші?
Попрошу Лу мене відвезти.
Справді? Ти це зробиш?
Ах, послухай,
мені треба заплатити за оренду.
Сьогодні п'ятниця?
Чи чертвер? Так, четвер,
так мені не доведеться шукати нову роботу до понеділка,
тому ми з тобою побудемо разом, побазікаємо, як колись,
і я розіб'ю тебе в шахах.
Може, навіть сходимо подивитися бейсбол,
може, проберемося в місто...
побачимо мою крихітку. Що скажеш?
Добре, до скорої зустрічі.
Я спитав Лу, так, він готовий,
готовий у будь-який час.
Він просто іде слідом за мною,
як і я часто іду слідом за людьми,
тому ми знову рушаємо.
Раптом у мене з'являється ідея: я, Ніл і Лу
могли б поїхати у хижу і провести там тихі, шалені вихідні,
але, коли Ферлінгетті про це чує, він хоче поїхати з нами.
Він приведе свого китайського друга Віктора Вонга,
і ми заберемо Майкла МакКлура у Санта Крус
і навідаємо Генрі Міллера,
і раптом розпочалося ще одне велике свято.
Я тільки проведу кілька днів з Джеком і бандою,
а у понеділок шукатиму нову роботу.
Бувай. Вперед.
Розважайся.
Уху!
Забирайся.
Ну...
Повітря таке хороше.
Ходімо. Дякую.
Не те щоб я думав про нас чи про когось конкретного.
Я не насмілюся.
Уночі, мабуть, жахливо.
Нагадує мені про Колорадо.
Як там кажуть. Нагадує склепіння храму.
Знаєш, це таке місце, де слід бути самому.
У цих деревах є якась сумна ніжність,
так ніби крик їх може образити.
Уху!
Гей, сюди, Лоуренс!
МакКлур - гарний молодий поет,
який щойно написав найприголомшливіший вірш
Америки, який називається "Темно-коричневий",
у якому кожна деталь його тіла й тіла його дружини
описана в екстатичній єдності й спільності
просто дивовижним чином,
і більше того, він дуже хоче нам його прочитати.
Але я теж хочу прочитати свій вірш про море.
"Дозвольте мені бути факелом для себе.
"О, хворому серцем, пекти, текти крізь легкість течії
"до внутрішньої глибини, знімаючи фільм гена над поверхнею.
М'ясо руки чорна рука в подвигу, як ця клята насолода!"
Ого!
Ти прекрасний!
Забагато людей тепер хочуть поговорити з нами
і розповісти нам свої історії.
Нас оточили, обмежили, чисельно перевершили.
Кола зімкнулися над старими героями ночі.
От що він сказав мені минулого тижня.
Ох-ох.
О, що це було?
О, так.
У мене в голові з'явилася думка,
що я лідер партизанського підрозділу,
і я марширую попереду, а лейтенант дає накази.
Усі ці сигнальні вогні й крики,
ми юрмою підходимо до вузької стежки, -
і тут: раз, два, три, -
викликаємо ворога вийти зі схованки.
Овва, гей, гей!
Гей, Джек! Джек.
Ух! Ти маєш це побачити, старий.
Ніч закінчується тим, що усі відключаються,
виснажені, на койках, у спальних мішках.
Надворі МакКлур з дружиною збираютсья додому.
Віктор і я досі на ногах, біля вогню,
викрикуємо спонтанні питання і відповіді
до світанку.
Кола миттєво змикаються,
баланс сил,
що лежать поруч,
занурюється в любов, що ніколи не зникала.
Я цілую твоє плече,
воно пахне хіттю.
Джеку, в мене не було шансу поговорити з тобою учора
чи торік, чи десять років тому, коли ми вперше зустрілися.
Знаєш, я пригадую, що був такий наляканий,
коли познайомився з тобою й Нілом.
Ви виглядали як грабіжники банків чи викрадачі автомобілів.
Знаєш, уся ця презирлива фігня, що писали про нас,
про Сан-Франциско, про поетів-бітників,
це тому що ніхто з нас не виглядав таким.
Ми не були схожими на письменників чи інтелектувалів, чи ще щось.
Треба сказати, що ти і Ніл,
ви виглядаєте трохи страшнувато.
Ну, мушу сказати,
були часи, коли ви виглядали краще.
Старий, тобі треба їхати в Голівуд і грати Біллі Кіда.
Я краще поїду в Голівуд і гратиму Рембо.
Ну, Джин Гарлоу в тебе зіграти не вийде.
Знаєш, чого я насправді хочу?
Я хочу, щоб "Темно-коричневий" надрукували в Парижі.
Тому якщо зможеш... не знаю...
замов за мене слівце в Gallimard чи Girodias,
було б дуже добре.
Не знаю.
Знаєш, коли я вперше прочитав твою збірку віршів "Блюз Мексіко-сіті",
я почав писати зовсім інакше.
Все змінилося, старий.
Та книжка...
просвітила мене.
Я не здатен на щось подібне.
Те, що я пишу, інакше.
Я просто жонглюю словами, а ти людина ідей.
Я звик до цього у бригаді піденної Аризони.
У кого дрова?
Лоуренс, покажи їм, як це робиться!
Жодне дерево не вціліло.
Я усвідомив, що характер чоловіка можна визначити за тим,
як він рубає дерево.
Ферлінгетті рубає короткими, обережними ударами.
Ого.
А от старий Вейлен добряче розмахується,
він, мабуть навчився цього в Орегоні,
роблячи свою роботу мовчки, без жодного слова.
Малий Віктор спробував свою удачу,
але здався після п'яти ударів.
Сокира ніби відносила його вбік.
Я по-справжньому щасливий уперше за три роки.
Тоді взявся Лу Велч. Розмашистими, легкими ударами.
Дуже швидко у нас було п'ять полін.
Фантастичний, полум'яний характер Ніла проявився
тим, як він заходився біля колоди з надзвичайною силою.
Коли він бив сокирою з усієї сили,
тримаючи її за кінчик,
було чути, як увесь стовбур дерева
стогне усередині.
Він вганяв сокиру так сильно,
що аж його ліва нога відривалася від землі в момент удару.
Це був ніби зразок безмежної, але безчуттєвої сили.
Він порубав колоду з люттю грецького бога.
♪ Хоп, де-ду, хоп, хоп, де-ду, хоп... ♪
Був час сідати по машинах.
МакКлур повернувся, і ми їдемо на південь уздовж Коуст Гайвей
до купальні на гарячих джерелах,
що спочатку звучало для мене непогано.
Хлопці запевняють, що купання в гарячих джерелах піде мені на користь.
Вони бачать, що я похмурий і мене мучить похмілля.
Глянь, он мертва видра.
Але коли ми прибуваємо, моє серце знову обривається,
коли МакКлур показує на море
з балкону зовнішніх басейнів.
І, звичайно, це дохла видра,
великий коричневий, блідий клапоть
пливе скорботно...
Це тільки видра.
Роздута у страшній траві.
"Моя видра. Чому вона померла?"
Я запитую себе в розпачі. Чому вони так вчинили?
Який сенс усього цього?
Я позичаю в МакКлура його жовтий купальний костюм і залажу досередини.
Це так типово для Ніла і для мене,
що ми не роздягаємося у такій ситуації.
Ми обоє виросли католиками,
хоч і нас вважають великими секс-героями нашого покоління.
А тут іще хтось згадує,
що ця купальня належить Кевіну Кудагі, молодому письменнику,
якого я знав у Нью-Йорку.
Я запитую в одного з юних незнайомців: "Де Кевін Кудагі?"
Він не обтяжує себе відповіддю.
Думаючи, що він мене не почув, я запитую знову.
Ніякої відповіді. Він не звертає уваги.
Я запитую втретє, збентеження наростає,
воно і так збиралося у моєму змученому мозку п'яниці.
Постійні нагадування про смерть, не останнім з яких була
смерть моєї мирної любові до каньйону Біксбі,
що раптом перетворилася в жах.
Майкл.
Будьмо.
За тебе.
Добре, готовий?
Ні, зіграй за мене.
Гей, добрий ранок.
Схоже, що всі інші, е, пішли.
Нічого, якщо я лишуся?
Я не міг придумати жодного способу ввічливо сказати "ні",
тому я сказав "так".
Я... так, мені не було на чому їхати...
Тому коли всі раптово пішли, я лишився сам
із цим навіженим бітником,
який співав: "Все, чого я хочу, - це спати".
Хочеш салямі?
Тобто...
так, я почувався розбитим.
Але треба було триматися з усіх сил
і не розчарувати його,
бо, врешті-решт, бідолаха вірить,
що у бітниках є щось благородне й ідеалістичне,
а я повинен бути королем бітників.
Мертва миша.
Ого!
Обережно, треба стерегтися змій.
Ніколи не знаєш, що може статися.
З днем народження, Джек!
З днем народження!
О, у мене для тебе добрі новини.
Я привіз Керолайн і Емілі, і Габі, і Тімоті,
бо ми всі такі щасливі і вдячні за твої $100.
Хочу розповісти тобі фантастичну історію.
Ходімо. Виведемо його і розкажемо.
Давай, вставай!
Ну ж бо, вставай!
Ходім, ходім, ходім.
Мої старі друзяки допомогли.
Диви, який шикарний Кадилак.
Кадилак із новим радіо... сідай...
і новими фарами,
і цим, і тим,
і навіть новими шинами.
О, і колір, колір приголомшливий.
І нова робота.
Джек, у мене нова робота разом із новим Кадилаком,
нова робота в центрі Лос Гатос,
майже біля дому.
Так близько.
Півмилі, Джеку. Пішки дійду.
Послухай.
Отак.
Ах.
Ах, отак.
Вперед, дівчата! За ним!
Кажу тобі, далеко від людей я марнував час.
Я втрачав не тільки час.
Я втратив душу, але я її поверну!
Ніл хоче навчитися контролювати
ті потужні сили, що керують ним із середини.
Ти говориш до мене?
Що ти робиш, Джек?
Бачиш той лісок?
У тебе очі від подиву на лоба полізуть,
коли ти побачиш, як там медитує мул...
Із завитками волосся, як у Рут, над лобом,
там медитуватиме великий біблійний мул.
А поглянь на цей місток.
Так. Ну, і що ти думаєш?
Він великий.
Людині потрібна правда, як машині мастило.
Правда?
Ну, це не для Ніла.
Він так підсуває свою дрібненьку білу брехню,
що вона стає чорною.
Не знаю.
Ну, ще дізнаєшся.
Так, дізнаєшся.
Гаразд.
Ми з тобою...
ми з тобою полетимо по Бейшор Гайвей
і влетимо в місто.
А тоді заглянемо
до моєї любої Вільгельміни.
Я лишу вас, голубків, на самоті
щоб ти насолоджувався тією жінкою,
бо, кажу тобі,
я хочу, щоб вона тебе звільнила,
щоб ти відкрився їй, чуєш?
Бо вона моя...
знаєш, вона - моя споріднена душа,
моя повірниця,
моя коханка. Я хочу, щоб вона
вчилася, щоб була щасливою.
Як вона виглядає?
Вона нічого.
Скажу так: тілом вона не дуже.
Але в ліжку вона єдина,
неповторна і найкраща.
Ну, як?
Згоден.
♪ Ах, ах, ах
♪ Ах, ах, ах...
Ти тут!
Це Люсьєн.
Боже, це Люсьєн.
Ніл ненавидить Люсьєна, а Люсьєн ненавидить Ніла.
Ти схожий на Люсьєна, але ти не Люсьєн,
більше того, ти ще й жінка. До біса дивно.
Тому я збираюся повернутися в Лос Гатос
і трохи поспати, перш ніж піду працювати.
Бідолаха Ніл Кесіді. Та все ж, бачиш,
я вже пояснював, що підсвідомо
він до цього прагне,
але він ніколи цього не визнає
і завжди вигадує якісь причини,
щоб визвіритися на мене, назвати мене виродком.
Я навіть бачу у своєму сп'янінні
схвильоване тремтіння в очах Ніла Кесіді.
Я повернуся завтра.
Її голос - головна причина.
Вона говорить розбитим серцем.
Її голос звучить розбитим, ніби у неї втрачено серце,
так музично, так змучено-джазово.
Я просто дивуюся, витріщаюся на її рот,
зачудований, звідки іде уся ця краса.
Закінчується тим, що ми кохаємося.
Невеличка блондинка, що тямить
в усіх сторонах любощів.
Чому надворі темно?
Чому сонце світило учора?
Він не дістає тебе усіма цими питаннями?
Він надивніша особа з усіх, кого я знаю.
Я відповідаю йому, бо потім можу не зрозуміти наступного питання.
Все, що він у мене запитує, все, що каже,
репрезентує щось важливе у тому абсолюті, про який я, можливо, не знаю.
У нього великі водянисті карі очі, дуже гарні,
він ненавидить всіх, хто підходить близько до його матері,
і без кінця ставить їй якісь питання.
Що ти маєш на увазі під словом "абсолют"?
Ти сам сказав, що все - це абсолют.
Але, звичайно, вона має рацію.
І я усвідомлюю це своєю старою, брудною душею,
що я вже заздрю Еліотту.
Гей, любий.
Голодний?
Так? Добре.
О.
Почали.
Багато-багато молока, так?
Будь ласка.
Бувай.
У мене таке відчуття, ніби я ковзаю.
Уночі Біллі повертається додому, і ми знову поринаємо в любощі,
як монстри, які не знають, чим іще зайнятися.
До того часу моя свідомість потьмарена, я не розумію, що відбувається,
хоч вона й запевняє мене, що усе добре.
Ми вже збираємося одружитися
і полетіти в Мексику через тиждень.
Насправді я бачу все це
як великий чотирьохсторонній шлюб
з Нілом і Керолайн.
Я почуваюся так, ніби ковзаю
ще й тому, що весь наступний тиждень,
я сиджу у тому ж кріслі біля чаші з золотою рибкою,
п'ючи портвейн пляшку за пляшкою,
як чимось схвильований автоматон.
Ферлінгетті приїжджає навідати, МакКлур, майже всі.
То секрет Ніла публічний?
Вони кличуть мене, біжучи угору сходами,
і ми проводимо довгі п'яні дні за розмовами,
але, здається, що я ніколи не встаю з того крісла
і ніколи не приймаю приємної теплої ванни, читаючи книжки.
Джеку, тобі треба пити тільки біле вино.
Це тебе вб'є.
Привіт.
Ти повернешся мене забрати?
У мене таке відчуття, ніби я переховую зброю.
Через кілька днів. Просто лишайся там.
Ти чув?
Є ця дивна група,
е, бітників чи як там.
І вони носять, типу, елегантний одяг,
ну, знаєш, усі ці
дурнуваті штани,
непрасовані, звичайно,
і рвані кросівки.
Джеку, знаєш, що ми недавно робили з Ленорою?
Ми ходили дивитися "Чарівника країни Оз".
Після кіна Ленора вирішила, що було б непогано
зайнятися сексом із карликом
чи якимось там коротуном, ну, знаєш.
Я не знаю. Я ніколи не займався сексом із карликами чи коротунами.
От що мене бісить, так це риба.
Я не розумію: їх світ такий...
такий маленький. От він і весь,
вони нікуди не можуть податися,
їх світ обмежений таким маленьким простором.
Ти колись про це думав?
Я багато про це думаю.
Я думаю, що їх світ такий маленький, а наш світ такий великий.
Але наш світ теж зменшується,
бо тепер Гаваї - штат, Аляска - теж штат.
Нас було 48, а стало 50...
Я усвідомлюю, що, може, це така сімейна сцена,
а я просто божевільний, що знаходиться не в тому місці.
Тим часом Ніл повністю зник.
Це крісло, на якому ти сидів усі ці дні,
ти помітив, що дно провалилося?
Джеку, тобі треба поспати.
Як довго ти сидів у тому кріслі?
Я, е, сидів тут,
чекав, поки Біллі прийде додому.
Боже, вийдімо надвір, посидимо біля води.
Тільки якщо вип'ємо ще одну пляшку.
Гмм. У мене є одна тут.
Тому ми з Філіпом здійснили міську прогулянку до бухти,
де чутно звук, що прокрадався до Біг Сура,
який я покинув і зрадив.
Ах, Філіп, пробач,
що я зіпсував день, отак проспавши.
Тобі треба було поспати. Я ж казав.
Як довго я спав?
Довго.
Вибач.
За що тобі вибачатися?
Я все одно тебе люблю.
Я хропів?
Ти хропів весь день,
а я сидів тут весь день.
Який гарний день.
Так.
Це був прекрасний день.
Як дивно.
Я викурив усю пачку Еджвуда.
Це був дуже дивний день.
Тобі сумно, що я з тобою не поговорив?
Аж ніяк.
Насправді я радий.
Дивився на життя.
Можливо, ми не знаємо всього того, про що думаємо, що знаємо.
Куди вона?
У неї таємний коханець-моряк?
Вона тільки хоче закінчити друкувати після робочого дня в офісі?
Якби ми знали, Філіпе,
куди кожен з них іде?
До якихось дверей, якогось ресторану,
коханки чи коханця?
Ти говориш так, ніби накопичив багато енергії,
інтересу до життя там, в лісі.
Що ти робив весь день?
Я був із Філіпом Вейленом, спав біля води.
Овочі, любий.
Біллі, що будемо робити?
Одружимося і полетимо в Мексику з Еліоттом.
Біллі, боюся, що я не хочу одружуватися.
Я хочу повернутися додому і померти поряд зі своїм котом.
Джеку...
що я зробила не так?
Я скажу тобі, що ти зробив не так.
Ти боїшся полюбити...
жінку, мене.
І попередніх жінок...
і майбутніх жінок.
Джеку...
Ти можеш уявити, як буде весело, коли ми одружимося?
Будемо ходити слухати джаз?
Чи якось сядемо на літак до Парижа,
я навчу тебе всього, що вмію, а ти мене?
Я страшний, дивний хлопак, ти мене не знаєш.
Так.
Страшний, дивний хлопак...
якого я люблю.
Люблю.
Ми могли б жити у старій дерев'яній халупі між пагорбами,
роками мовчати.
Давай покинемо місто, візьмемо з собою Еліотта
і поїдемо в хижу Ферлінгетті на тиждень,
на два, забудемо все.
Джеку, я люблю тебе.
Я подзвоню Лу Велчу,
і він відвезе нас до хижі в Біг Сур.
Ми хоча б побудемо самі в лісі.
Кажу тобі, це те, чого я хочу.
Агов, Лу? Ось де ти.
Знаєш, чого я дзвоню?
Слухай, старий, візьми ту велику брюнетку Ленору,
ту навіжену румунку,
заїдь до Біллі і забери нас.
Ми спакуємося, поки ти будеш в дорозі.
Поїдемо проведемо два благословенних тижні у хижі Ферлінгетті.
Яка мета всього цього??
Просто побачити тебе, а про мету поговоримо згодом.
О, Лу, я хотів би заїхати до Ніла.
Погане завжди починається так.
Ніщо не втрачається і не здобувається тим фактом,
що я наполягаю на тому, щоб заїхати до Ніла Кесіді дорогою,
щоб забрати сякий-такий одяг, що я його там залишив,
але я таємно хочу, щоб Керолайн
нарешті побачилася з Біллі.
Він завжди хоче вести мою машину.
Це мій Віллі.
Я з тобою.
Біллі сидить у джипі.
Звісно, саме тобі призначено привезти її сюди.
Через що так непокоїться Ніл?
О, ясно, ти зіпсував усю його таємність.
Він не приїжджав до нас цілий тиждень.
По суті, саме це і сталося.
Просто лишив мене там, як рибу, викинуту на берег.
Ну, чому ти її не запрошуєш?
Любий, запропонуй їй випити.
Ти будеш щось пити?
Е, як завжди.
Добре.
Керолайн, колір стін просто чудовий.
Як називається цей колір?
Жовтий.
Керолайн, ти знала, що у Біллі
є маленький син Елліотт?
Ні.
Ставить купу питань,
він дивовижний.
Ніл ніколи цього не казав.
Ну, це була чудова ідея.
Вип'ємо за... ем...
Вип'ємо за Ніла.
Через луки і знову до хижі, населеної привидами.
Мені стає дуже паскудно,
коли вчорашній алкоголь вивітрюється.
Я не можу рубати дрова, бо боюся відрубати собі ногу.
Я не можу спати. Не можу сидіти. Не можу ходити.
Я все ходжу до струмка пити воду,
аж поки це не повторюється тисячу разів,
від чого Лу Велч дивується, коли приходить із вином.
Я голодний. Лу голодний.
Ти здихаєш з голоду? Я напевно що.
Що будемо їсти?
Знаєш що, у мене є ідея.
Яка?
Зараз піду закину вудку,
наловлю риби для чудової вечері.
Леноро, приготуй салат,
що там нам іще треба, або можеш...
О, ні, ні.
♪ О, до, до, до, до
Угу.
Ми вас лишимо удвох, гаразд?
Чому б нам не піти у Непенф* *Непенф - ресторан у Каліфорнії, а також у грец. міф. антидепресант
і залити нашу тугу?
Випити Мангеттенів?
Чи піти зустрітись із Генрі Міллером?
Я такий виснажений, що не можу нікуди йти чи когось бачити.
Уже почуваюся винним за Генрі Міллера.
Ми домовилися з ним про зустріч тиждень тому,
а замість того, щоб заявитися у гостях у його друга у Санта Крус о 7:00,
ми, п'янючі о 10:00, дзвонимо по міжміському.
Бідолаха Генрі лише сказав: "Ну, шкода,
"що мені не довелося вас побачити, Джеку, але я стара людина,
"і о десятій мені уже треба спати.
А ви не доберетесь сюди раніше півночі".
Його голос по телефону, як і в записах,
назальний, бруклінський голос хорошого хлопця,
а я його так розчарував,
бо ще й озадачив його
писанням передмови до однієї з моїх книжок.
Хоч зараз я думаю у своїх параноях, сповнених каяття:
"Ах, к бісу все це.
"Він просто зробив свою справу,
"як всі ці, що пишуть передмови до чиїхось книжок,
навіть не читаючи, що там в них написано".
Тоді я мислив я психопат,
підозріливий і крейзонутий.
У своїй тверезості я почав усвідомлювати,
що все це зайшло занадто далеко,
що я не люблю Біллі, що я воджу її за носа,
що припустився помилки, привівши всіх сюди,
що я просто хочу зараз додому,
що я абсолютно хворий і стомлений, як і Ніл, мабуть.
Мені раптом стає цікаво, чи нажахає вона небеса і мене,
несподіваною самовбивчою прогулянкою в це страшне підводне царство.
Я бачу, як розвівається її біляве волосся,
сумна, худа постать одинока біля моря,
листок, якого несе у море.
"Ти мій останній шанс", - сказала вона,
але хіба не всі жінки так кажуть?
Може, я справді приховую від неї щось священне, як вона каже?
А може я просто дурень, який ніколи не навчиться
підтримувати пристойні, вічні,
глибокі стосунки з жінкою,
відкидаючи все інше - пляшку і пісню?
Леді та джентльмени, що ми маємо,
то це жертовний бенкет з усіма можливими наїдками,
по-королівськи накритий навколо однієї маленької рибки,
тому ми молимося цій рибці і відкусуємо по крихітному шматочку.
Тут тільки чотири рази вкусити, ясно?
Але є й інші частини рибки,
де вкусити більш значуще,
важливо чи корисно.
Однак, дозвольте вам розповім,
правильний спосіб смаження риби...
Прекрасно!
Лу.
Це фантастично.
А тепер перевертаємо!
О! О!
У нас є риба, Джек.
Будь ласка, Джек.
Джек, тобі треба поїсти.
Я вдихнула любов у кожен отвір тієї рибки.
О, Лу, виглядає просто чудово.
Дякую.
Як гарно.
Помолімось.
Джек?
Це риба, яку ми зараз розділимо
і наситимося нею, щоб стати сильнішими.
Дякую, люди-риби.
Дякую, боже-рибо. Дякую, місяце,
що даєш нам світло цієї ночі.
Це ніч повного місяця-риби...
якого ми зараз вшануємо, обережно відкусивши шматочок.
У тій рибі смерть усіх
видр і мишей.
І честь першого шматочка надається Джекові.
Крихітний шматочок, Джек.
Тільки жуй дуже повільно.
Жуй дуже повільно.
Він жує? О.
Так, моя випивка.
Я з'їм той шматочок. Добре.
Коли я намагаюся перевернутися,
весь всесвіт перевертається зі мною.
На іншому боці всесвіту не краще.
Ти мене не зрозуміла.
Я тобі не годжуся.
Тепер я це знаю.
Ти просто стомився від життя і хочеш спати,
і, якоюсь мірою, я теж цього хочу.
Але мені треба дбати про Елліотта.
Може, нам знадобляться два життя, щоб вирішити цю проблему.
Що ти верзеш?
Першої ночі ти сказав,
що любиш мене,
що я була найцікавішою людиною
з тих, кого ти зустрічав,
а тепер ти продовжуєш пити.
Тепер я бачу, що все, що про тебе кажуть, це правда.
Ти все стогнеш, як тобі погано,
ти майже не думаєш про інших,
я знаю, що ти не можеш інакше,
але іноді ти страшенно дратуєш.
Та навіть так, я розумію, що ти з цим нічого не вдієш.
Чому ти не можеш іти до того,
що твоєму серцю видається добрим і правдивим?
Ти так легко здаєшся перед труднощами.
І я здогадуюся, що насправді я тобі не потрібна.
Ти хочеш повернутися додому
і відновити своє життя з Луїз.
Ні, з нею теж нічого не вийде.
Я просто закляк всередині, як закреп!
Я не можу рухатися емоційно,
ти так сказала б, "емоційно",
для мене це взагалі велика загадка!
Усі кажуть: "О, яке прекрасне життя!"
Як дивовижно! Бог створив те і Бог створив це!"
А звідки знати, може, він ненавидить те, що створив?
Може, він був п'яний і навіть не помічав, куди йшов і що робив!
Хоч, звісно, це не правда.
Може, Бог мертвий.
Ні. Бог не може бути мертвим, бо він ненароджений!
У тебе є вся ця філософія,
всі ці сутри, про які ти базікаєш.
Та хіба ти не бачиш?
Вони всі стали порожніми словами!
Я усвідомлю, що усе життя я грав,
як дитина, словами, словами, словами
у великій серйозній трагедії!
Роззирнися!
Я ніколи в житті не кричав.
Це уперше
я настільки невпевнений, що не можу зібрати себе докупи,
що б не сталося.
Дияволи прийдуть за мною цієї ночі.
Струмок дасть мені воду,
яка все змиє.
Раптом смак води у струмку стає іншим...
ніби хтось налив туди бензину чи керосину.
Нестерпна тривога божевілля.
Голова болить, ніби її щось стискає.
Розум стривожений, від чого біль посилюється.
Я відчуваю, як злі сили збираються навколо мене
від неї,
дитини...
самі стіни хижі...
і дерева.
навіть сама думка про Лу Велча і Ленору лиха.
Вони усі приходять.
Джек.
Джек?
Кохайся зі мною...
будь ласка.
Навіть... Навіть якщо ми більше ніколи не побачимося,
нехай ця остання ніч буде прекрасною.
Будь ласка.
Я стривожений у своєму каньйоні.
Ти можеш зробити це для мене...
Усе смерть.
Заради нас обох?
Вони всі виглядають мертвими.
Не можу.
Я з тобою, Господи, навіки,
але десь триває битва,
і дияволи повертаються.
Чому ти не можеш?
Джеку, будь ласка.
Я бачу хрест.
Він мовчазний.
Він не зникає.
Моє тіло зливається з ним.
Я не хочу лякати Біллі
чи когось іншого своїм смертельним криком.
Тому я ковтаю крик
і просто відпускаю себе у смерть.
Я не можу лишатися тут ні на хвилину.
Ти маєш відвезти нас усіх до міста.
Добре, але ми з Ленорою хотіли б лишитися ще на тиждень.
Ну, відвези мене і повертайся.
Хе. Я не знаю, чи сподобається це Лоуренсу.
Ми уже тут добряче насвинячили.
Взагалі, мабуть, доведеться викопати яму, щоб приховати все сміття.
Я це зроблю.
Вона якраз того розміру,
щоб поховати там маленького Елліотта.
Ми усі читали Фройда достатньо,
щоб зрозуміти, що тут до чого.
Хочеш закінчити сам?
Ти про що?
Ну, я сказала, що викопаю яму для сміття,
я це зробила.
Мабуть, решту повинен зробити ти.
Я закидаю землею й утрамбую.
Ні, ні, ні, ні!
Що з ним в біса таке?
Чи він кретин?
Ну ж бо, Елліотте.
Джек...
ти такий невротик.
До дідька з цим божевіллям.
Золотий потік доброти
потік наді мною, над моїм тілом і духом.
Усі темні муки - лише спогад.
Я знаю, як з цього вибратися.
Ми поїдемо назад у місто.
Я заберу Біллі додому.
Я нормально з нею розпрощаюся.
Вона не вчинить самогубства чи чогось такого.
Біллі залишиться золотою, так чи інакше.
Хлопчик виросте у великого чоловіка.
Життя Ленори триватиме. Страий Лу якось справиться.
Я прощаю їм і пояснюю все.
І Ніл Кесіді, і Альберт Сайджо,
і змучений Майкл МакКлур,
і досконалий, зоряний Філіп Вейлен -
всі вони підуть кожен своїм шляхом.
Я поживу кілька днів удома в Ферлінгетті,
він посміхатиметься мені і покаже, як бути щасливим.
Ми питимемо сухе вино замість солодкого
і проводитимемо тихі вечори у нього вдома.
Ферлінгетті скаже: "Нічого страшного".
"Заспокойся. Усе гаразд".
"Не сприймай речі занадто серйозно".
"Усе і так погано, як є,"
"і без твоїх заглиблень та уявних концепцій,"
"так, як ти собі раніше казав".
Я куплю квиток і попрощаюся серед квітучого дня,
залишу Сан-Франциско позаду,
поїду додому осінньою Америкою,
і все буде так, як було на початку,
проста, золота вічність, що все це благословляє.
Нічого не сталося, навіть цього.
Будуть прощання і посмішки.
Моя мати чекатиме мене щаслива.
Куток двору, де похований Тайк,
буде оновлений пахучим кущем,
від чого мій дім буди більше схожим на дім.
Врешті, з цього вийде щось хороше,
і воно буде золотавим і вічним.
Немає потреби казати більше.
переклад: Орися