Pass hodet.
Så bra.
Dette er nydelig. Nå var vi heldige.
Vi har sett dem før, men...
De blomstrer bare ved visse forhold når vannstanden er svært lav.
Så å støte på
en oppblomstring av denne størrelsen er veldig... Det er flaks.
Så dette er spennende.
Det er overraskende vanskelig å få tak i.
Man kjenner det nesten ikke.
Dette rare, snirklete slimet dannes på veggene. Og det er egentlig...
Det er nok det vakreste slimet jeg har sett.
Vi aner ikke hvordan det dannes. Det er et mysterium. Men det skapes av liv.
Spørsmålet om hvor mye av universet vi forstår, endrer seg stadig.
For når vi kommer til et nytt sted fordi vi har lært noe nytt,
oppdager vi andre underverker som vi ikke var klar over før.
Vent litt.
Der står det "inn". Det er forbudt.
Poeng for fotgjengere?
Hvordan kan det være riktig vei?
Ja da.
Han er sent ute til lunsj. Derfor er han utålmodig.
Vi skal til et fysikklaboratorium for å prate med en fysiker
i fysikerens naturlige miljø.
Det er alltid interessant å se en organisme i dens naturlige miljø.
Jeg er mikrobiolog.
Jeg håper at fysikeren er i stand til
å formidle hva han gjør og hvorfor, på et språk som jeg forstår.
Jeg skal prøve å ha et åpent sinn.
Er du Davide D'Angelo?
Det er jeg.
Jeg er Jennifer.
- Hyggelig å møte deg. - Hyggelig.
- Velkommen. - Takk.
- Du må fylle ut noen skjemaer... - Jeg elsker skjemaer.
Ok. Så kan vi spise lunsj på kantina.
Se på ham! Han er fantastisk!
Håret...
Galileo, Newton...
D'Angelo...
Mørk materie er noe som vi ikke vet hva er.
Vi tror at mørk materie finnes, men vi har aldri oppdaget det.
- Er kantina bra? - Bedre enn en gjennomsnittlig kantine.
Hallo. Hei.
Beklager. Du liker neppe denne lunsjen.
Det er ikke sant.
- Hva er mørk materie? - Vi vet ikke.
- Så bra. Derfor kalles den "mørk". - Nettopp.
Vi har mørk materie i mikrobiologi også. De stjal ordet.
- Hva bruker dere det om? - Vel...
Vi har bevis for at det finnes rundt 35 billioner mikrobearter, og...
Vi har funnet rundt en million.
- Resten er mørk materie. - Ok.
Ja, vi stjal ordet. Jeg innrømmer det.
Ja, det gir jo mening, for...
Det vi kaller mørk materie, er...
...en ny partikkel som vi ikke har oppdaget ennå.
Så hypotesen er at mørk materie finnes, for det stemmer med alle observasjonene.
- Nettopp. - Og...
Det er mulig at det ikke finnes, men vi tror det på grunn av...
Før vi oppdager det, kan vi ikke være sikre.
- Alle observasjoner peker i den retningen. - Dette er veldig mystisk.
Mørk materie er noe av det store ukjente innen partikkelfysikk.
Av all materien som skal finnes der ute, er ca 85 % usynlig.
Disse partiklene beveger seg gjennom kroppene våre her og nå,
og de fleste forsvinner uten noen interaksjon.
Hvordan skal dere finne og registrere den?
Altså...
- Hvorfor er vi her? - Hvorfor er vi her?
Vi befinner oss under ca 1800 meter med stein.
Vi er dypt under bakken fordi eksperimentene her,
uansett om de leter etter mørk materie, nøytrinoer eller andre sjeldenheter,
må være skjermet mot kosmisk stråling.
Det er protoner eller tyngre ioner som treffer atmosfæren.
De skaper en sverm med partikler som treffer oss over bakken.
Fjellet filtrerer bort dette. Her får man såkalt "kosmisk stillhet".
Kosmisk stillhet? Vi befinner oss i den kosmiske stillheten under fjellet. Herlig.
Her høres ikke den kosmiske strålingen.
- Jeg vil gjerne se den nye detektoren. - Ok.
- Den er ikke klar ennå. - Ok.
Dette er altså ditt nye forsøk.
Ja. Den er fortsatt en prototyp. Den skal underbygge detektorkonseptet.
Den mørke materien som vi tror eksisterer, men ikke er sikre på...
Krystallen du skal sette inn her, skal hjelpe deg med...
- Den blir den beste mulige detektoren. - Ja.
Det er krystaller inni. Hvordan ser du hva krystallen har sett?
Hvordan snakker krystallen med deg?
Den emitterer lys. Man har to fotomultiplikatorer på hver side.
Så leser man av fotomultiplikatoren. Den går ut hit.
Veldig enkelt.
- Man ser lys og registrerer det. Enkelt. - Min venn fysikeren.
Enklere blir det ikke.
Jeg må stadig løsne på hjelmen, for hodet vokser minutt for minutt.
Jeg må innrømme at jeg var helt blank når det gjaldt mørk materie.
Men jeg har forstått at det fungerer slik:
Vi roterer i et hav av mørk materie-partikler.
Det er en...
...beholder.
Så vi bygger en detektor, som er en...
Kjernen er en...
...spesiell, omhyggelig skapt krystall.
En natriumjodidkrystall.
Når krystallen treffes av en mørk materie-partikkel...
...så ser man et lite lysglimt.
Lyset blir registrert av...
...de apparatene som stikker ut av beholderen.
Og de apparatene konverterer lyset til en elektronisk puls,
som sendes til en datamaskin som sier: "Hei! Mørk materie-partikkel. Her er jeg."
Hvis du måtte... Vi pleier ikke å gjøre dette, men hvis du måtte gjette...
Hvor er den mørke materien?
- Kan du gjette? - Vitenskap handler ikke om å gjette.
Nei, jeg vet det. Men noen ganger drømmer jeg om et resultat jeg kan få...
Jeg kan si såpass:
Her ser man modellene.
I den minimale supersymmetriske modellen havner mørk materie her.
I flerdimensjonale modeller havner mørk materie i dette området.
- Enkelte andre tror... - Vi aner ikke.
Andre tror at det blir her. Vi aner ikke.
I mitt fagfelt, for ti år siden,
hvis du da hadde spurt om hvordan vi kom til å ligge an i dag,
så ville det ha vært vanskelig å svare, for vi er faktisk...
- Vi er ikke bare... - Jeg forstår.
Vi fyller ikke bare inn detaljene,
vi ser ned i en mørk avgrunn der vi ikke kan se så langt.
Avhengig av hvor lykten lyser først, så kan vi ta en helt annen retning.
Når man står overfor dette store ukjente, er det vanskelig å si
hvor forskningen kommer til å lede oss.
Er det slik med mørk materie-fysikk nå, eller er det...?
Er det noe lignende?
Vi står på randen av noe, men vet ikke hva.
Det er utrolig at det er mye mer materie i universet enn vi har innsett hittil.
Vi vet ikke hva det er. Altså...
Vi må finne ut om det er sant, om mørk materie virkelig finnes.
Eller om det har en annen forklaring. For slik er også vitenskapen.
Man kan lete etter noe i flere år, men så viser det seg at det ikke finnes.
Da må man tenke annerledes.
Jeg må på toalettet. Skal dere filme det også?
Se der.
Dere? Dette er utrolig. Det er stalaktitter.
Ser dere? En sugerørstalaktitt.
En bucatino.
- Dette stedet fantes ikke for 20 år siden. - Det går an likevel. Ja da.
Jeg lurer på hva den består av. Kanskje salt.
Da kan den vokse fort.
Ser du disse flekkene? De er lyshøstende mikrober. Alle sammen.
Den røde er én type, den mørke er en annen, den grønne er enda en.
Dere har ulike varianter, som nøytrinoer. Mikrobevarianter. Hvor mange er det?
Vi har 35 billioner varianter.
Ok, det er jo mer enn de tre variantene vi har.
Er deres sterile eller ikke?
Våre er ikke sterile. Vi kjenner ikke til noen sterile varianter ennå.
Det ville ha vært...
Et interessant spørsmål.
Det er et problem i biologi der...
Vi tror at alt livet, alle de 30 billioner artene, stammer fra et felles opphav.
Men...
Dermed er det lett for oss å se dem, for vi vet hva vi skal se etter.
Men om det fantes et annet opphav, hadde vi ikke visst hva vi skulle se etter.
Hvor lenge har vi lett etter dette?
Etter mørk materie? Hvor lenge har vi lett?
I minst 20 år. Kanskje mer.
Ok. Så det er... Ja.
Hvis man finner mørk materie, får man Nobelprisen.
Og hvis ikke, så kan man skrive en bra artikkel.
Hva gjør deg villig til å lete etter noe som vi ikke vet om faktisk...?
Det må finnes. Alvorlig talt.
Men hvordan blir du slik?
Vitenskapen er en reise som fører en til steder hvor en ikke har vært før.
Noen foretrekker å konsentrere seg om biovitenskap.
Andre vil heller vite hvordan universet ble bygd opp.
Jeg studerte fysikk, så jeg vet ikke
hvordan jeg ville ha tenkt hvis jeg hadde studert noe annet.
Jeg føler meg observert.
De to dagene var ikke nok til å bli vant til det.
Hvor skal vi nå?
I dag, mener du? Jeg aner faktisk ikke.
Jeg vil bli sjokkert.
- Hei. - Hei.
- Davide. Hyggelig å treffes. - Hyggelig.
- Du er altså Davide? - Ja.
Du vet at jeg er psykolog?
Ja, men jeg vet ikke hva du studerer. Jeg aner faktisk ikke.
Jeg ser for meg scenen i Ghostbusters, der du viser meg kort, og jeg må gjette.
Jeg er mest interessert i bevisstheten.
Hvordan og hvorfor den biologiske aktiviteten i hjernen
skaper en bevisst opplevelse.
Nå, professor...
Nei, jeg skal ikke psykoanalysere deg.
Vi jobber mest med bevissthet.
Bevisstheten er blitt beskrevet som et av 2000-tallets viktigste spørsmål,
på linje med universets opphav, livets opphav og de andre store spørsmålene.
Det er fremdeles et mysterium
hvordan hjernens biologiske aktivitet skaper sinn, eller mentale tilstander.
Et problem med å studere bevissthet, er at det er et privat fenomen.
Jeg vet at jeg er bevisst, jeg tror at du er bevisst,
for du oppfører deg på en måte som jeg forbinder med bevissthet,
selv om jeg ikke kan definere det.
Men poenget er at jeg ikke har tilgang til dine mentale tilstander. Ikke sant?
- Vi har planlagt to forsøk. - Du skal ikke stikke nåler i hodet mitt?
Nei, men hvis du er villig, så kan vi sette elektroder rundt hodet ditt.
Du kan prøve å bevege en robothånd ved hjelp av tankens kraft.
Klar?
Jeg hadde tenkt å donere hjernen til vitenskapen.
Vi prøver å finne ut hvilke tanker man skal se for seg for å bevege hånda.
Hva som er forskjellen på å tenke på det og å tenke på noe annet,
der den ikke beveger seg, og så videre.
Argumentet er at det ikke er medfødt. Under utviklingen må man lære...
Hjernen må lære seg å interagere med kroppen.
Personlig agens er en del av det å være bevisst.
Hvert tredje sekund
ser du en rød pil som peker til høyre.
Når du ser pilen, må du forestille deg en bevegelse.
Robothånda er en høyrehånd, så du bør se for deg en bevegelse av høyrehånda.
Den var bevisst.
Men ikke den.
Alt i orden?
Ja. Skulle gjerne vært her en uke og mestret den.
- Ja, det er mange fysikkspørsmål... - Jeg vil prøve alle bevegelsene.
Føler du at du har en viss kontroll over hånda?
- Delvis. - Ja.
- Delvis. - Dette handler om personlig agens.
Hvis jeg kan konsentrere meg og utelukke all støy...
- Ja. - Da kan jeg...
- Du føler at du... - ...klare fire av fem bevegelser.
- Ok? - Men når jeg tenker på hva som foregår...
- Det er svakt. - Det er svakt. Jeg mister grepet.
Tanken er at det blir mindre svakt, eller mer robust.
- Ja. Bare i løpet av noen minutter... - ...når man får erfaring.
Til man når et punkt hvor man slipper å gjøre noe spesielt.
Man må ikke lenger bevisst tenke på noe, for fingeren beveger seg slik man vil.
Slik er det i naturen, men det er med vår egen kropp.
Det er viktig å huske at bevissthet ikke bare er én ting.
Det er flere ulike mekanismer som sammen karakteriserer et voksent menneskes sinn,
som vi vet er et bevisst sinn.
Hvis man driver med empirisk vitenskap, som jeg, vil man utføre forsøk.
Utfordringen blir å kunne utforske mentale tilstander på et vitenskapelig vis.
Alt som skjer i vårt mentale liv, skyldes biologisk aktivitet i hjernen.
Og hjernen er et ufattelig innviklet organ som består av ca 88 milliarder nevroner.
Hvert nevron har en forbindelse til ca 10 000 andre nevroner.
Hvordan utformer man forsøk som lar oss forstå
dette forholdet mellom sinnet og kroppen?
Vi prøver å løse denne oppgaven, som "hvordan lager jeg denne algoritmen?"
- Det er kreativt. - Ja, veldig kreativt.
Jeg våkner om natta og tenker på det. Det er nesten alt som betyr noe.
- Man får ikke sove... - Nemlig.
- Du er også en nerd, altså! - 100 % nerd.
Jeg synes at laboratoriet driver med meget interessante ting.
Det gjelder svært grunnleggende spørsmål
om hva som faktisk definerer bevissthet og selvbevissthet.
Jeg ante ikke at noen jobbet med disse spørsmålene med fokus på forsøk.
Dette er langt mer forsøksbasert enn forventet.
Jeg tenkte: "De er psykologer, de kommer bare til å drive med prat."
Sånn er det ikke. De har utstyr, de foretar målinger, de diskuterer data...
Jeg tror faktisk at vi er på bølgelengde med Axel.
Så mørk materie har masse?
Mørk materie må ha masse.
- Det må være massivt. - Masse som kan måles, da?
- Ja. - Det er derfor vi vet at...
- Det er derfor vi vet at den er der. - Men hvor?
Den går gjennom oss. Dette er altså hypotesen.
- Så det er fullt av mørk materie her? - Ja, det er som nøytrinoer.
- Skål. - Skål.
Vi er de eneste som drikker.
Dere, altså...
Det jeg selvfølgelig frykter, er at mørk materie ikke finnes.
- For det... - Er det en mulighet?
Hvis mørk materie ikke finnes, må vi tenke grundig på andre mulige forklaringer.
- Og karrieren din er slutt. - Nei.
Den er aldri slutt.
Man forkaster noe, og... Det er til og med gøy når noe bryter med forventningene.
Det er det som gjør vitenskapen spennende. Det som skjer, det skjer.
Det er alltid noe å tenke over, eller teoretisere over, eller forstå.
Hvis mørk materie ikke finnes, så er det bare sånn.
Jeg er ikke bekymret for at bevisstheten ikke finnes.
Det problemet har ikke jeg. Jeg vet at bevisstheten finnes.
Det som bekymrer meg...
...er at det ikke går fort nok fremover med å forstå hvordan den fungerer.
- Hva er definisjonen på fort nok? - Jeg vet ikke. I min levetid, kanskje?
Det bekymrer meg litt.
Iblant føles det som at vi har langt igjen.
Som enkeltperson når man har holdt på i 10-15 år,
så tenker man: "Nærmer vi oss nå?" Men det gjør vi ikke.
- Jeg skjønner akkurat hva du mener. - Utvilsomt.
Alle forskere drømmer jo om å gjøre en stor oppdagelse,
og virkelig føre fagfeltet fremover.
Det blir neppe meg. Men...
Det er spennende når man som enkeltperson føler en kobling til disse store temaene.
Det er dette vi vil. Vi vil oppklare de vanskeligste spørsmålene.
Hvorfor skulle vi ha vært her ellers?
Kommer det en tekst
der det står "dr. Luke McKay, astrobiolog" nederst på skjermen?
Hva vil du at skal stå der?
Altså...
Det som holder meg våken om natta, er: "Er vi alene?"
Mikrobene som jeg studerer i varme kilder,
som definerer grensetilstandene for liv på jorden,
er avgjørende for å forstå hvor det kan være liv i verdensrommet.
- Kjenner du til uttrykket "shotgun"? - Nei. Jeg vet hva en hagle er.
Det er fra gamle dager, da folk brukte hest og kjerre.
- Og da var man... - En fyr med hagle?
Man var ute i Den ville vesten, og hagleskytteren var klar for banditter.
Man sitter altså ved siden av føreren.
Slik kommer man til Burning Man. Visstnok. Jeg har aldri vært der.
- Og nå er du for gammel. - Nå er jeg for gammel.
Jordas skorpe er laget som ligger øverst.
Der det finnes en åpning, en sprekk eller et hull, så finner man dette.
Hele denne regionen er geotermisk aktiv.
Men man ser i hele området denne forbindelsen til verden under overflaten.
- Høres nifst ut. - Ja. "Verden under overflaten."
- Her er det altså? Det kommer røyk opp. - Se der, ja.
Vi skal gi deg en kjapp sikkerhetsorientering om varme kilder.
Når folk hører om "varme kilder", tenker de at man kan gå uti og kose seg.
Men de varme kildene som vi pleier å studere, er altfor varme til det.
- Man kan gå uti én gang, men bare én gang. - Og man kommer aldri opp igjen.
Kan man like noe med dette stedet? Slanger, røyk, farlige temperaturer...
Det er det som er spørsmålet. Kan man like noe med dette stedet?
Vi liker dette stedet. Sånne steder.
Så det er dere som er de ekstremofile organismene?
Vi er de ekstremofil-file.
Det er litt vått her.
Det blir våtere.
- Går det bra? - Ja da.
- Da setter vi igang. - Det blir litt våtere her.
Skru på den, så slipper jeg enden nedi. Si ifra hva som står der.
Jeg lurer på hvordan det mikrobielle miljøet her er.
Så først vil jeg vite temperaturspennet og pH-verdien.
- Det er varmt nok. - Varmt nok.
- Bra. - Den burde stige langsomt.
- Si ifra når... - Det går fort.
...den når maks.
Temperaturen er 72,2 grader Celsius.
Vi kan begynne å samle inn.
Det er helt tett. Jeg merker at det sliter.
Ja da. Der er de. Våre venner.
Jeg vet ikke hvem som holder til her.
Dette er sedimentprøver fra utkanten av denne kilden.
Vi tar dem med til laboratoriet, lagret med tørris,
og foretar en såkalt DNA-ekstraksjon
for å se hva slags ukjente mikroorganismer det er som holder til i dette miljøet.
Jeg er overbevist om at det finnes liv i det ytre rom,
men formelt sett er det ukjent.
Og dette forbinder nok mitt arbeid med Axels.
Hva kan det være? Hva kan deres motsvar til en hjerne være?
Hva kan deres motsvar til bevissthet være?
Sånn, ja! Bra.
Nå kan du ta alt sammen.
Du må bare vikle dem løs. Man skjønner hvordan det skal være.
Tror du at det er mulig å kjenne universet?
Jeg vet ikke. Det er vel et spørsmål for en fysiker.
Mørk materie er et godt eksempel.
Bare selve konseptet med at det ikke interagerer med lys.
Det er umulig for oss å oppfatte det. Det virker veldig underlig for meg.
At det finnes materie rundt oss som vi ikke er i stand til å oppfatte.
På en måte glemmer vi at sansene våre alltid begrenser oss.
Akkurat her.
- Mennesker. - Ok.
Det er et menneske.
Hvis du måtte gjette, hvor på livets tre finner man...
...en palme?
- Hvor ville du ha pekt? - Her borte.
- Akkurat her. - Akkurat der? En palme? Hvorfor det?
Jeg tegnet ikke samtlige grener på livets tre.
Det er mer enn... Hvor mye er dette? 50 grener?
Det finnes flere ulike organismer på jorda. Jeg tegner de store gruppene.
Hvis du måtte gjette hvor en sopp ville være...
- Her. - Nå skjønner du det.
Gjær ville ha vært her. Eller kanskje her.
Insekter... Blomster...
Når vi tenker på livets mangfold,
så tenker vi overhodet ikke på det virkelige mangfoldet.
Dette er et domene.
- Dette er domenet Eukarya. - Ok.
Det er vårt domene. Eukaryoter.
Og dette er arkebakteriene...
...faktisk.
Som er det jeg er interessert i. Og dette...
...er bakterier.
Vet du hva? Nå tegnet du nesten en hjerne.
Utrolig. Nå er vi tilbake til hjerner.
- Kan du vise hvor hippocampus er? - Den er her.
I midten her et sted.
Men poenget ditt er utrolig. Om mangfold, og om hvordan vi tenker på det...
- Nemlig. - Og alt det ukjente som ingen ser.
Det som er poenget mitt, er
at selv mikrobiologer vet svært lite om bakterier og arkebakterier.
Historisk sett er vår kunnskap om mikrobiologi basert på
denne fliken av det totale livsmangfoldet.
Først med DNA-sekvensering
begynte vi å oppdage dette enorme flertallet av livsformer, som er ukjente.
Jeg skal begynne, så kan du gjøre det morsomme.
Ta oppi to doser.
Kom her.
Det er en mørk, liten bit som jeg er interessert i.
Vi skal riste den.
Disse kulene kutter opp cellene. Da kommer DNA-et ut.
Så legges de oppi her. Det er en sentrifuge som roterer ting hurtig.
Men det er en ultrasentrifuge, så den roterer ting veldig, veldig hurtig.
Man bør være helt edru når man ser på dette.
- Man blir litt svimmel. - Som fyrverkeri. Nei da, men...
Det er så fargerikt og så... bokstavelig talt fullt av liv.
Hver av disse krusedullene er en ulik type bakterie, eller kanskje den samme.
Hvis vi endrer det til grønt, så ser vi på arkebakterier igjen.
Man ser at i samme varme kilde, i de samme sedimentene fra bredden,
så er det mye mer arkebakterier i kilden.
- Et helt univers i én dråpe. - Nettopp. Og det ligner på universet.
Vel... Jeg hadde ikke tenkt å si det, men...
Slutt med analogiene. Men ja, det gjør faktisk det.
Det er kult å ha det perspektivet,
å gå så tett på og fokusere på det mikrobielle livet.
Samtidig har man en visuell kobling til det ytre rom.
Jeg observerer stjerner som dannes.
Jeg ser på gasskyer, og prøver å forstå mysteriet rundt planetdannelse.
Dette er spørsmålet om hvordan vi havnet her.
- Hei, jeg er Luke McKay. - Rachel Smith. Jeg ante ikke hvem du var.
Vel, her er jeg.
Se der. Ekte kuer som er hentet inn.
- Det kan være roboter. - Hollywood-kuer.
- Det tror jeg ikke. - De er hologrammer.
Hvem røkter kyr slik?
Jeg elsker å dra til toppen. Et yndlingssted.
Forskere i hele verden vil bruke teleskopene.
Det er et av verdens beste observasjonssteder.
Høyden kan påvirke folk på uforutsigbart vis.
Hvor høyt ligger toppen?
Det er nesten 4300 meter over havet.
Sikker på at det ikke er en motorlukt?
- En gasspedallukt? - Det er nok bare støv.
Nå klatrer vi veldig.
Se så høyt oppe vi er! Jøss! Vi befinner oss over alt annet.
Jeg føler meg som en unge på julaften. Jeg føler meg som meg selv på julaften.
Det skyldes høyden. Man blir glad av oksygenmangel.
Man tenker ikke over hvor store de er.
Herregud!
- Det er så kult! - NIRSPEC! Hurra!
Det er instrumentet vårt. Kom, så tar vi et bilde.
Dette er så kult!
Så hovedspeilet er det vi ser på nå.
Man ser enkeltsegmentene.
Det er 36 segmenter med sekskantet fasong. Overflaten er på 10 meter.
Speilene fanger og konsentrerer lyset. Lyset kommer inn...
- ...og det sendes til instrumentet. - Ok, jeg skjønner.
Med dette kjempespeilet med 36 segmenter, plassert høyt oppe på kloden,
utforsker vi mot galaksens midtpunkt.
Det må være den kuleste setningen jeg har hørt.
Vi skal rette den mot det galaktiske midtpunktet.
Ja, vi samler inn lys fra galaksens midtpunkt.
Vi skal se på stjerner som dannes.
Det er nesten som et romskip, men det fører verdensrommet til oss.
Det er mange paralleller mellom det hun gjør og det jeg gjør.
Hun tar prøver ved å fange inn lys fra steder langt ute i galaksen.
Og hun bruker diverse maskiner til å se på det lyset på ulike måter.
Noe ved lyset kan fortelle oss noe om den kjemiske sammensetningen
til den sonen med stjernedannelse.
Vi skal være oppe hele natta, for det er da det er spennende.
Vi jobber hardt med søknadene om tilgang til teleskopet. Det er et privilegium.
En natt var været dårlig. Det var det.
Man kan komme helt hit, og så stenges det pga. tåke.
For å være ærlig, så skjønte jeg ikke det med å ikke se inn i et teleskop.
Jeg skjønte ikke at teleskopet lå der borte, på toppen av vulkanen...
...mens vi skal være her i byen og se på datamaskiner.
I etterpåklokskapens lys gir det jo mening.
Men da jeg hørte at jeg skulle gjøre dette,
så tenkte jeg: "Kult! Vi skal være oppe om natta og kikke inn i et teleskop."
Men det er faktisk ikke sånn det foregår.
- Jeg har K-filteret til fokuseringen. - Ok.
- Webkameraene ser fine ut. - Ja, det blir en bra natt.
Relativ fuktighet er ganske lav. Vi er klare.
Er det et filterhjul? Det er akkurat som et mikroskop.
Et mikroskop er et lite teleskop. For de små tingene.
"Et teleskop til de små tingene."
Kult. Man ser at det beveger seg.
- Stjernene blir linjer. - Der er den.
Det skarpe lyset er den første stjernen.
Dette viser hvor mye lys som kommer gjennom.
Det er en fin, lys stjerne uten masse himmel.
Det var mye støy i noen av dataene. Dette er helt perfekt. Det er jo som et maleri.
Sånn vil vi ha det i hele natt.
Vi har vært her i syv, kanskje åtte timer,
og vandret gjennom Melkeveien med Keck-teleskopet.
Rachels favorittsignatur er karbonmonoksid.
Og...
Det er... Det kan fortelle mye.
Det molekylet kan fortelle mye om stjernedannelse.
Og det er her jeg ikke forstår mer.
Over til Rachel.
Gasskyen rundt en stjerne som dannes, består av mange molekyler,
blant annet karbonmonoksid.
Bileksos består av karbonmonoksid. Det er giftig, og man bør ikke puste det.
Men det er faktisk et viktig molekyl til å studere galaksen med.
Karbon er avgjørende hvis man skal forstå hvordan planeter dannes,
og hvordan molekyler som vi trenger for å leve, dannes.
Vi har ikke et helhetlig bilde av dette.
Dataene fra teleskopet åpner et vindu til noe som kanskje foregår.
Hvordan kan jeg som ett lite menneske besvare et spørsmål om kosmos?
Det er et puslespill med en million eller en milliard brikker, og vi har én brikke.
Stjernelogg...
Kapittel 24, del 3.
Filmteamet har gått. Det er bare oss.
Jeg tar et perspektivbilde. Sånn.
- Ok. Men ikke ta på den ennå. - Nei da.
Klokken er nesten 05.15,
og vi får de siste mulige dataene før solen står opp og ødelegger alt.
- Har du sett en lavastrøm før? - Nei.
Herregud!
Dette er så kult!
Jøye meg!
Det er nesten likt. Vi kan ikke dra ut i rommet, men vi kan bruke teleskop.
- Og vi kan komme hit. - Som å føre verdensrommet til oss.
Ja, og denne prosessen får meg til å føle meg som på Mauna Kea, på Keck.
Vi ser etter himmellegemers opphav, og dette er planetens opphav.
Jeg skulle gjerne ha reist ut i rommet.
Å se ut av et vindu...
...og være omgitt av verdensrommets mørke.
Å reise ut i en kapsel og kikke ut, og være en del av kosmos på den måten.
Har du lyst på vann? Vil du ha vann?
Jeg skal hente vann.
Vi har kokosnøtt, piña colada...
Nei. Kokosnøtt. Vi jobber, ikke sant?
Hvis han slikker seg på ballene, bør vi kanskje bryte av.
Hei, vennen. Er du jente? Det er du kanskje.
Vi skal visst til en metankilde. Og det er kaldt der nede.
Jeg vet ikke hvor dypt det er, og jeg vet ikke helt hva de studerer.
Men det er nok et kult miljø med skapninger.
Det er noe magisk ved
å se ut av vinduet der nede.
Å se ting som kanskje ingen andre mennesker har sett på havbunnen.
- Rachel. - Hyggelig å møte deg.
- Hvordan var turen? - Den var herlig.
- Hvordan var turen din hit? - Flott hittil. Fantastisk.
Hvor mange dykk har du hatt?
Jeg lurte på det forleden. Jeg tror at jeg har...
...kanskje 17 dykk.
Det blir kult når du skal dykke i morgen.
Under nedstigningen ser man masse vanvittige dyr.
- Kan man fotografere dem? - Vi klarte ikke å ta...
Kanskje det går for fort.
Ja, vanligvis er man opptatt med det ordentlige arbeidet.
Vi kan begynne i juicebransjen. De minner om juicekartonger.
Men man bør ikke drikke dette.
- Er man en mikrobe... - Hvis ikke man er mikrobe.
Det holder. Vi lar et hjørne være åpent, så vi kan tilsette kjemikalier.
Deilig vitenskap.
Er alt arkebakterier?
Ikke bare. Det er både arkebakterier og bakterier.
Vi er interessert i de metanspisende organismene som lever i steinene.
Folk spør meg ofte om hvorfor jeg jobber med det jeg gjør.
Kan man besvare et viktig spørsmål
ved å forstå bruken av karbon i mikroorganismene?
Metan er en viktig klimagass.
Det er store mengder metan i havdypet, langs kontinentalmarginene.
Mesteparten av metanet slipper ikke ut i atmosfæren på grunn av mikroorganismene,
som fortærer det før det kommer inn i vannsøylen og ut i atmosfæren.
- Når du dykker i Alvin... - Og når du dykker i Alvin?
- Får jeg dykke? - I morgen.
- Det blir oss to. - Ja! Der ble det bekreftet!
- Det blir oss to i morgen. - Jeg gleder meg sånn!
Det er som å besøke en annen planet.
Ja, det føles som en annen planet noen ganger.
Å sette opp bordtennisbordet har høy prioritet i dag.
- Jaså? Ok. - Ja.
Dette er hovedlaboratoriet.
Føles det som fullstendig tomhet der nede, Victoria? Eller er det ikke sånn?
Nei, jeg føler meg hjemme der nede. Jeg skulle gjerne ha blitt der.
Hva synes dere er det mest fantastiske ved å dykke?
Det er et av klodens største habitater eller miljøer,
og vi har så vidt begynt å undersøke det.
Du kalte det en tom, gold slette,
men når vi ser den, ser vi et fantastisk mangfold.
De er ørsmå, de lever i søle og man kan ikke se dem.
De fleste er ukjente, og de er ikke blitt beskrevet før.
Men de er der. Det er et stort artsmangfold.
En annen ting: Før vi dykker, ber vi om at du tar en dusj før du går i ubåten.
Og at du har rene klær. Så rene som mulig.
- Er det fordi jeg ser sånn ut? - Nei. Vi sier det alltid.
Hit skal vi.
Dette er alt i kurven.
Til slutt, når batteriene blir utladet...
Det er det som avgjør hvor lenge vi dykker.
Ok.
- Så lenge ikke noe annet går galt. - Nettopp.
Det gjør det ikke. Du har sagt at ingenting går galt.
Nettopp, ja. Det garanterer jeg.
- Det er din personlige garanti. - Nemlig.
Siden det er kaldt i ubåten, har jeg med...
Alt må være laget av naturfibrer.
En langermet skjorte med passende motiv.
Hvordan føles det i dag å skulle dykke, i motsetning til i går?
Jeg er bare spent. Ja.
Hvordan det? Virker jeg nervøs? Burde jeg være det?
- Bon voyage. - Takk. Ok...
Jøye meg.
Alvin er aktiv. Starthøyden er 1000 meter.
- Klarert til dykk når svømmerne er borte. - Mottatt. 1000 meter. Vi avventer.
- Alvin, svømmerne er ute av veien. - Det er mottatt. Alvin dykker.
- Er det lyset, eller...? - Nei, det ligger midt i...
- Kan jeg se bunnen? - Ja, det burde være mulig.
Det er en kul kapsel. Som å være i verdensrommet.
Og den føles mer romslig etter hvert.
Og vi har nok smørbrød med peanøttsmør til å holde ut i minst en halvtime til...
...i dette tempoet.
Oi, se på alle muslingene. Så fint.
Når de slår på lyset, ser man masse knallrøde reker.
Det er påfallende, for ellers er det nokså duse farger her.
Alt virker tregere, for trykket er så høyt.
Det er en kobling mellom kildene og global oppvarming.
Jeg hadde ikke tenkt på det før jeg pratet med Victoria og Eric om det.
Metan er en klimagass, med større virkning enn karbondioksid
når det gjelder potensialet for å varme opp kloden.
Og mikroorganismene som vi studerer,
benytter seg av denne gassen til å leve,
og den holder også liv i andre dyr i dette miljøet.
Ved metankildene ser man masse kule skapninger.
Man ser yetikrabber som spiser bakterier...
Grunnlaget i næringskjeden er bakteriene og metanen.
Selv om de er små og vi ikke kan se dem med det blotte øye,
så er disse mikroorganismene i bunn og grunn metanets portvoktere.
Hei, Rachel. Det er Victoria. Hvordan har opplevelsen vært hittil?
Jeg har filmet ut av vinduet. Og Eric og Mike har samlet inn prøver.
- Veldig interessant. Det er kult her nede. - Skaff gode prøver. Du får hilse Eric.
Vi tar steiner som ligger midt i gasstrømmen,
og flytter dem ulike avstander
for å se om de endrer seg, avhengig av avstanden til kilden.
Vi prøver å finne ut hvordan dette metanet påvirker hele havet.
Når man drar vekk fra metankilden, så forsvinner plutselig alt livet.
Man havner nokså fort i et tomrom.
Jeg liker å se ut og ikke se noe.
Det er som et romskip.
Velkommen tilbake.
Jeg føler med astronauter som ikke har gått på fast mark.
Vi var der i seks timer.
Hva likte du best?
Jeg likte å være i den rundingen. Tenk å være i en metallkule ute i havet.
Det er litt psykedelisk der, med alle de røde knappene.
Vi kunne ha vært hvor som helst i universet.
Jeg liker å se på prøvene når de kommer fra havbunnen.
Hvert Alvin-dykk er rene julaften for meg.
Prøvene kommer opp, og vi får se på det som folk har hentet inn.
Jeg håper at vi en gang kan forstå hvordan mikrobielle økosystemer fungerer.
Jeg tror ikke at vi kommer til å oppnå det i løpet av ti år.
Det er nesten som en slags langtidsbesettelse.
Prosjektene jeg jobber med, strekker seg over flere år.
Folk som ikke driver med vitenskap...
Ofte ser man bare det ferdige produktet, en fin artikkel.
Og vi skriver sjelden i artikkelen:
"Vi brukte tre år på en rekke ting før dette endelig fungerte."
Hei.
- Hallo, Jun. - Velkommen, Victoria.
- Hyggelig å møtes. - Velkommen til Boulder.
- Så du er basert i California? - Ja, på Caltech i Pasadena.
Det visste jeg ikke. Du sa ikke at de var fra Caltech.
Tid og rom er grunnleggende sammenkoblet.
Vi utforsker grenselandet innen kvantefysikk og kvanteteknologi.
Har du sett filmen Interstellar?
- Nei. - Det var en kjempebra film.
En astronaut kom nær et svart hull.
Og da han kom tilbake, var datteren hans mye eldre enn ham.
- Du får se noe av det på laboratoriet. - Så bra.
Det er ikke science fiction. Man ser klokker gå saktere
når man nærmer seg jordens sentrum.
Tuller du?
Det er...
En følge av relativiteten som Einstein postulerte for 100 år siden.
Den generelle relativitetsteorien. Tiden er relativ.
Og når man har stor masse, så tøyes tidrommet rundt en.
Tiden blir annerledes, og det kan vi teste.
Hvis man hever klokka noen centimeter, så går tiden fortere.
I veldig liten grad. Bare moderne atomur kan oppdage det.
Så du sier at hvis man flytter uret noen få centimeter...
- Det er merkbart. - Dere registrerer det. Og når...?
- Hvor mange desimaler må man gå ut? - 10 opphøyd i 18.
Et ur er en kvantesensor. Jeg kaller det en sensor.
Det er noe vi bruker til måle med.
Takk for at dere møtte opp.
Jeg vil gjerne presentere Victoria. Hun er professor på Caltech.
Hun har faktisk dykket 5000 meter ned til havbunnen og studert økosystemer.
Jeg er fra Geologi- og planetvitenskapsfakultetet.
Men i dag skal hun få oppleve noe gøy.
Du får delta i en veldig teknisk gruppediskusjon
om å lage ur og å forstå strontiumatomer.
Vær snille med beskrivelsene.
Når noe blir veldig kaldt, så begynner kvantemekanikken,
det at et atom ikke er en partikkel, men en bølge, å få betydning.
Vi ønsker en bestemt frekvens, så presis som mulig.
Vi skal sammenligne et strontiumbasert optisk gitterur med et ytterbiumbasert ur.
Dette er et kjedelig bilde, og det er bra. De skal være så kjedelige som mulig.
Så flere hundre terahertz, fremfor flere titalls gigahertz.
Få se om jeg forstår. Man har grunntilstanden...
...og så lyser man med en bestemt frekvens, og ser på det igjen.
Da ser man hvor mange atomer som er i en eksitert tilstand, og fordelingen deres?
Er ikke det utrolig? Hun forstår målingen av urene.
Velkommen til laboratoriet.
- Det blir noe annet enn havet. - Ja.
Det ser nok litt tilfeldig ut, med mange entropier.
Men tro meg, alle disse kablene har sin funksjon.
Jeg kan kanskje ta deg med til dette systemet her.
Hvis du ser rett til høyre for denne linsen, inn i vakuumkammeret,
- ser du da en liten lysende blå kule? - Ja.
Det er ca 10 millioner strontiumatomer som fluorescerer under dette lyset.
Og det er stasjonært. Det er ikke noe annet der. Bare et vakuumkammer og et lys.
De atomene står for "pendelbevegelsen". Når man åpner en bestefarsklokke,
ser man noe som svinger frem og tilbake. En pendel.
Den blå kulen er pendelen.
Den oscillerer med en frekvens på en million milliarder hertz.
Det er faktisk verdens mest presise atomur noensinne.
En strontiumbasert optisk gitterklokke.
I løpet av hele universets levetid hittil ville det ha vist under 1 sekund feil.
Det at vi åpner det nå for å filme det...
Uret fungerer ikke så bra nå, siden vi alle er her.
Vi er varme kropper. Vi har en høy temperaturgradient.
Det påvirker speilene en ørliten grad, og kan forårsake en liten forskyvelse.
De kan kontrollere atomer i underkjølt tilstand,
men vi ser at den henger der som en magisk lyskule. Helt vanvittig.
Chris og jeg er akademiske brødre.
- Vi har kjent hverandre i rundt 25 år. - Ja.
Dette laboratoriet har et av våre optiske atomur.
Atomur spiller en viktig rolle
når man kjører bil, i den forstand at GPS-satellittene inneholder atomur.
Hvor mange bruker en NIST-dataserver til å synkronisere uret sitt?
- Vi får rundt 20 milliarder treff daglig. - 20 milliarder.
Google får 7 milliarder treff.
De er riktignok mer innviklede enn "hva er klokka?"
Datamaskiner i hele verden spør hele tiden NIST om hva klokka er.
Dette er et kalsiumbasert varmestrålingsur
Det beste er når lyset treffer atomene, og atomene forteller meg ting.
Denne prosessen... Man blir revet med.
Det er en lidenskap for Chris. Han menneskeligjør atomer.
"Han" og "hun" kommuniserer med ham.
Når man henter ut informasjon, er det nesten som å snakke med en intelligens.
Det er ikke til å unngå, for man jobber så tett på dem.
Folk spør stadig: "Hva skal du med enda et siffer på atomuret ditt?"
Men tiden er faktisk en størrelse som vi filosofisk sett ikke forstår særlig godt.
Ingen har god forståelse for hva tid egentlig er.
Men vi kan måle den fem til syv ganger mer nøyaktig enn noen annen fysisk størrelse.
Vi har ikke sett noen fundamentale begrensninger for...
For hva man kan gjøre ennå. Nemlig.
Vi kan ikke si: "Det blir aldri bedre." Det har vi ikke sett.
For å bygge det beste uret...
Hvis man sier: "Jeg hever uret mitt fra bakken, og tiden går litt fortere."
Når man går mot fjellet, går tiden saktere.
Som å gå mot jordens sentrum. Man går mot en større masse.
Netttopp. Massen er det viktige.
Kan man ut ifra tidsforsinkelsen beregne massen?
Ja.
Sett at man plasserte ur rundt Yellowstone nasjonalpark
for å se om det var en fare for
at for stor masse skulle samle seg under og få et utbrudd.
En slik advarsel hadde vært bra. Og uret ville ha vist det.
Målinger er et kjernepunkt i moderne vitenskap. Alt er basert på måling.
Det er fremdeles mange mysterier der ute.
Vitenskapen har alltid vært slik. Man bruker det man forstår,
man lager bedre instrumenter, og man går ut og måler.
Og ting er annerledes enn det man hadde forutsett.
Man har hørt om begrepene "mørk materie" og "mørk energi".
Det ligger noe bortenfor, og vi vet ikke ennå hva det er.
Det er eksplosjoner der svarte hull smelter sammen.
Det er gravitasjonsbølger som sendes gjennom universet.
Kanskje vi kan høre ekkoet fra Big Bang komme tilbake fra universets ytterkant.
Når uret viser 19-20 sifre, hva kommer man til å se da?
Jeg var vel alltid interessert i hjernen.
Den kan til slutt vise seg å være et mysterium som vi ikke kan forstå.
- Hei. Jun. - Anil Seth. Hyggelig å møtes.
- Takk for at du tok meg imot. - Velkommen til vakre Sussex.
Jeg har aldri vært her før. Havet er like ved. Hva driver du med?
Jeg er nevrobiolog. Jeg har en variert bakgrunn.
Jeg studerte fysikk til å begynne med.
- Jeg er fysiker. - Det har jeg fått høre.
- Gleder meg til å prate om ulike ting. - Jeg lærer om deg nå.
Jeg bygger instrumenter.
Derfor lurer jeg på hva slags grensesnitt man kan ha med hjernen.
Det frustrerende er at vi innser hvor dårlig vi er i stand til å måle ting.
Analogien er at dagens bildediagnostikk for hjernen er
som å ha en slik mikrofon i 500 kilometers høyde,
mens man prøver å lytte til mange mennesker som roper der nede.
Det er mulig at vi mangler tilstrekkelig teknologi. Ja, og det er...
Du traff noe da du sa at det handler om måling.
Jeg har kolleger som bygger magnetometere som kan implanteres...
- Jaså? - ...rundt hjernen til bildediagnostikk.
Vi utvikler instrumenter som forhåpentlig kan være til nytte.
- Ypperlig! Har du noen med deg? - Nei, dessverre.
Hva er det? Et kamera.
Dette er en viktig del av velkomsten. Man drar ut på landet og drikker.
- Har du lyst på...? - Bare et glass vann. Takk.
Jeg er interessert i vår opplevelse av det man kan kalle "psykologisk tid".
- Den går fortere jo eldre man blir. - Subjektivt.
En del av gåten er at vi ikke har "tidsdetektorer" i hjernen.
En av de langvarige utfordringene er å finne ut...
...hvordan hjernen skaper oppfattelsen av tid, siden den ikke har "tidssensorer".
Hva baseres den på?
Det hadde vært interessant å se hva du synes om dette.
Dette er Warrick Roseboom.
- Hyggelig å møte deg. - Han vet mye mer om tid.
Dette blir første gang med en forsøksperson i dette forsøket.
Han skal se på en video. Det fortsetter en periode.
Hvis du ser gjennom magnetkulen...
Der bak er det en skjerm som viser det samme som man ser her.
Når videoen er slutt, kommer dette opp.
Man beveger styrespaken
til tallet på skalaen viser hvor lenge man mener at det varte.
Vi skal registrere det som hjernen hans gjør.
Det er fordi... Det er jo fint å kunne se inni en hjerne,
men vi prøver å se hvor bra vår modell om oppfattelse av tid stemmer
med det som Juns hjerne gjør.
Høy lyd.
Er du klar til å starte forsøket nå, Jun?
- Ja, jeg er klar. - Ok.
Nå venter vi på første video.
En stabil scene. Det skjer ikke så mye.
Det er et av kontorene våre i det andre bygget.
Bare masse folk som tenker. Det skjer ikke mye visuelt.
Bra, han får en respons.
Hvor lang trodde han at den var?
- Hvordan tror du selv at det gikk? - Jeg syntes...
Jeg syntes at jeg var flink.
- Vi tror ikke at du var så flink. - Det er bra.
- På de første videoene... - ...så bommet jeg.
Det virket som om du overvurderte ganske mye.
Interessant for en som har bygget verdens mest presise ur.
- Er det hjernen min? - Det er hjernen din.
Gjenkjenner du noe av hjernen din?
Nei. Dette er første gang jeg ser på hjernen. Jeg er aldri blitt skannet slik.
Vi har ikke tidssensorer i hjernen.
Tiden må være en konstruksjon.
Én idé er at vår oppfattelse av tid skapes av
hvordan ting endrer seg i vår visuelle oppfattelse.
Hvis det er store endringer, så oppfattes det kanskje som lengre tid.
Hvis ingenting endrer seg, får vi en svekket tidsoppfattelse.
Vi prøver å finne en helhetlig forklaring på menneskers oppfattelse av tid.
Men det stikker dypere.
Hvis man vil forstå forholdet mellom hjernen og bevisstheten...
I laboratoriet har vi matematikere, fysikere og VR-teknikere.
Nå ser det merkelig ut. Studentene forvandlet seg til dyr en kort stund.
Jeg har aldri sett noe sånt før.
Jeg prøver å dyrke frem en tverrfaglig tilnærming
for å besvare det grunnleggende spørsmålet om bevisstheten.
For et vakkert sted.
Det er et synspunkt...
Jeg synes at det er et dårlig argument, men det heter mysterianisme.
Det er tanken om at selv om vi får raske datamaskiner og all mulig teknologi,
så vil det likevel finnes ting som alltid vil være umulige å forstå,
for vi mennesker har våre kognitive begrensninger.
Selv om vi styrker våre kognitive evner gjennom teknologi,
så må det være ting vi ikke kan forstå, uansett hvor mye hjelp vi får.
Hvis man er en frosk...
Uansett hvor mye man hjelper frosken, forstår den ikke kvantemekanikk.
Den er en frosk. Det kan være tilsvarende for oss. Men på den annen side...
Vitenskapshistorien er forbløffende.
Det har vært ting som folk ville ha trodd var umulige å forstå, som vi har forstått.
Jeg har bare kjent Anil i to dager, men jeg mener at han er en ekte forsker.
Jeg liker at selv om vi har svært ulik faglig bakgrunn,
så har vi et felles språk.
Det har vært fint å treffe Jun. Han er en hyggelig mann og en glimrende forsker.
Og man vet aldri hvor disse samtalene fører.
Gradvis kan vi stille større spørsmål, så vi vet at det går fremover.
Men hvor lang tid tar det?
Det kan jeg ikke svare på, for oppdagelser er en usikker prosess.
Og det er spennende at det ennå er mange mysterier der ute som må oppdages.
Vitenskapshistorien er full av eksempler der man har utviklet forståelse
for noe som før virket helt mystisk.
Det er fordi det er en samlet innsats.
Man starter ikke fra bunnen av hver gang i vitenskapen.
Man bygger på en hel tradisjon,
ikke bare når det gjelder kunnskap, men også metoder og teknikker.
Sinnet vårt bearbeider stadig ting som det ikke burde være i stand til.
Blant annet våre erfaringer.
Hvordan får vi noe til å gi mening? Sett at folk ser denne filmen,
og når den er ferdig, spør noen: "Hvordan var Det helt ukjente?"
Og folk kan svare på det. Hvordan kan de det?
Har sinnet en konstant vurdering av hvor god filmen er?
Når de ser apene, stiger den, mens fysikken er kjedelig...
Men når psykologer ser på dette, viser det seg at folk forenkler det.
De tar med i betraktning to punkter: Høydepunktet og slutten.
Det er alt vi tar hensyn til. Og det er utrolig.
Det betyr at filmen må ha en bra slutt, så jeg er glad jeg er den siste forskeren!
Vi er på Puerto Rico, og om noen minutter skal vi dra
til en enda mindre øy i Det karibiske hav, utenfor Puerto Ricos kyst: Cayo Santiago.
Der lever det rundt tusen viltlevende apekatter.
Det dugger på brillene.
Valpen!
Ja da! Du kjenner dem ikke.
- Man bør ha briller uten speilglans. - Ikke disse, altså?
- Nei, de liker ikke dem. - Det var et godt råd. Jeg tenkte ikke...
De ser seg selv, og det blir svært truende.
- Det er penere enn laboratoriet. - Mye penere.
Man må stå opp tidlig, men det er nydelig.
Hva er det som motiverer deg?
Jeg er utdannet kognitiv psykolog. Jeg er interessert i hvordan mennesker tenker.
Men det er vanskelig å teste mennesker ved å teste mennesker.
Vi har kultur, vi har lære...
Å nå frem til menneskelig kognisjon uten det andre er vrient.
Og det fine med apekatter er at de bare er apekatter.
Liker dere Pokémon GO? Det er en bra Pokémon på brygga. Jeg prøvde å fange den.
Ingen får tak i dem, for de er her.
Når vi går rundt øya, må vi finne en sti som er lengst unna apekattene.
Å stirre på dem er en trussel.
Hvis de blir sinte, så merker man det. Da truer de.
Hvor mye ligner dette på deres naturlige miljø?
Makaker er de mest utbredte primatene, bortsett fra menneskene.
De ser visstnok på oss som vandrende trær. De flytter seg for oss,
men vi er en del av miljøet deres.
Med kameraet blir vi en litt større gruppe enn normalt.
Noen av dem tenker: "Hæ?"
Gruppen vår jobber med kognisjon her. Vi organiserer forsøk.
Vi må holde oss på et begrenset sted for ikke å påvirke dataene.
Nå får vi et lite bassengshow. Det er masse unger der.
Hvem prøver seg?
Psyk deg opp.
Det er jo så høyt.
- Morer de seg? - Ja. Dette er lek.
- Hunnen på steinen? - Jeg tenkte på henne.
Ja. Nå skal vi vise apekattene en liten forestilling
om hva slags informasjon Casey har om hvor en gjenstand er.
Nå tar hun en kjedelig en. Det er en som...
Apene ser neppe særlig lenge på det.
De ser henne stikke hånda ned i esken.
Og der tar hun den.
Vi vil vite hvor lenge de følger med.
Shereen står bak henne, og hun filmer hvor lenge de følger med.
Vi forventer at apene mister interessen raskt.
Fungerer dette med aper under kontrollerte forhold?
Det fungerer nok, men i fangenskap er det sjelden et stort nok utvalg.
Nå forventer apen noe annet enn Casey.
De ser at Casey ser at den havner på ett sted. Men når hun ikke følger med,
ser apene at den byttes.
Nå.
Den apen kjeder seg ikke. Han følger med lenge, for det er uventet.
Vi lurer på om apene skjønner at noen har et annet perspektiv enn dem.
Vi forventer at andre sinn kan foreta slike sprang
som vårt eget sinn kan. Men det er ikke sikkert.
Man spør seg om andre dyr kan tenke over hva noen andre tenker.
Kan de tenke over hva en annen kan se?
Hvis aper vet hva andre individer ser, bør de kunne bruke det på produktivt vis.
Et av de produktive bruksområdene er villedelse.
Vi må ha en spiker eller kvist.
Apeforskning utføres gjerne med gaffateip og isopor.
Hva lager du?
En liten plattform som de kan stjele druer fra.
Vi gir dem sjansen til å stjele ting fra mennesker.
Spørsmålet er om apene stjeler mer når folk ikke følger med.
Dette er et første forsøk for å se om de kan bruke sine sosiale ferdigheter
til å narre oss.
Er de bevisste på hva vi kan og ikke kan se?
Ta ett steg mot dem, slik.
Hold plattformen vannrett og vis ham druen.
Legg druen ned på spiddet.
Bra. Vi setter plattformen...
Hei! Vent! Nei, kompis. Du må vente.
Gå bakover og ta vekk druen.
Han er veldig selvsikker. Du får ikke være med, for du er slem.
Vi prøver igjen, men på litt lengre avstand.
Apen?
Ok. Snu deg.
- Han... - Jeg aner ikke hva som foregår.
Nå kan du snu deg og ta...
Og snu deg.
Skjer det noe?
Glaner bare litt på filmteamet.
Nå truer han filmteamet igjen.
Jeg prøver å se inn i det fjerne og late som at jeg ikke følger med.
Det fascinerende er... Vi prøvde dette forsøket, og det fungerte ikke.
Vanligvis i slike studier er det bare to personer, to druer, og ingen andre.
Det er et stort filmteam her.
Det stemmer med hypotesen: At når apene ser at folk følger med,
så stjeler de ikke fra noen.
Og det er mange her som følger med.
De er bekymret for all overvåkningen på den vesle øya deres.
Det er fint hvis andre driver med tilsvarende arbeid andre steder.
Da kan vi triangulere hva dyrene faktisk forstår.
Selv når det er noe som ikke fungerer, så prøver vi om igjen.
En del av oppgaven vår er å finne ut hva som funker og ikke funker.
Som forsker må man alltid takle usikkerhet.
Men man tenker bare på andre muligheter generelt.
"Hva om verden var slik?"
Vitenskap handler om å ha flere tanker i hodet.
Til syvende og sist bruker man nok de samme enkle evnene som vi ser hos apene.
Å komme seg ut av sitt eget hode er viktig i vitenskapen.
Det er det vi prøver å gjøre med hjernen vår: å forstå vår plass i universet.
Man tror kanskje at vi vitenskapsfolk gjennomgår mange frustrasjoner.
"Hvorfor holder vi på?"
Det er som om vi prøver å oppklare en veldig lang krimroman, uavbrutt.
På slutten av kapittelet tror vi at vi har hatt fremgang, men så er det en ny vri.
For oss er det gøy at det gjenstår mer.
Er du Jen? Hyggelig å møte deg.
- Jeg må gi deg en klem. - Tenk at du kom hit før meg.
Jeg var bare så spent på grottene.
Skal vi se... Drakt.
Jeg må finne ut av hjelmen.
- Det er en liten knapp der. - Å ja.
Jeg føler på meg at mennesker blir smartere, jo mer ulike ting de opplever.
Vi kan ikke forestille oss alt vi kan lære som kan være til nytte for oss.
Vi nærmer oss sakte en forståelse, men vi befinner oss i begynnelsen.