Venedig 1596
Jødehadet florerede i det 16. århundrede, -
- selv i Venedig, den mest magtfulde og frisindede bystat i Europa.
Ved lov blev jøderne tvunget til at bo i byens gamle støberikvarter -
- kaldet Geto-kvarteret.
Efter solnedgang var porten låst og bevogtet af kristne.
Om dagen skulle enhver, der forlod ghettoen, bære en rød hat -
- som tegn på, at vedkommende var jøde.
Ågerkarl!
Det var jøderne forbudt at have besiddelser, -
- så de ernærede sig ved åger, udlån af penge mod renter.
Dette stred imod de kristnes lov.
De sofistikerede venetianere så igennem fingre med det, -
- men for de religiøse fanatikere var det en alvorlig sag.
Hvis en mand er retskaffen og gør, hvad der er lovligt og retfærdigt...
...hvis han ikke har praktiseret åger eller opkrævet renter, -
- men har undsagt al syndighed -
- og handlet ærligt mellem mand og mand...
...hvis han har fulgt min lov og adlydt mit bud, -
- da er han retskaffen og værdig til at leve.
Men har han praktiseret åger og taget renter, -
- skal han da have lov at leve? Nej, det skal han ikke.
Er han skyldig i vederstyggeligheder, skal han dø. Det siger Herren vor Gud.
Antonio...
William Shakespeares Købmanden i Venedig
- Antonio. - Bassanio?
Vinden tager til, herre.
Signor Loreno?
Jessica...
Hvorfor jeg er så nedtrykt, ved jeg ikke.
Det piner mig. Du siger, det piner dig.
Tungsindet gør mig til sådan en tåbe, at jeg blir fremmed for mig selv.
Jeres tanker gynger vel på havet.
Ja, havde jeg så meget gods på spil, -
- så ville mine fleste tanker drage på rejse med mit håb.
Jeg ville gå og plukke græs og se, hvor vinden kom fra, -
- og granske kortet efter havn og red.
Og hver ting, der gjorde mig bekymret for min ladning, -
- ville gøre mig tungsindig.
Mit åndepust, der kølede min suppe, ville gi mig febergysen, -
- når jeg tænkte på den skade, for stærk en vind kan volde til søs.
- Nej. - Nå, så er I forelsket.
Snak!
Ikke forelsket? Så siger vi, at I er trist...
...fordi I netop ikke er glad. Her er jeres ædle slægtning Bassanio.
Godmorgen, ædle herrer.
- Hvornår skal vi ha en munter aften? - Det passer os, når det passer jer.
- Bassanio. - Antonio.
Nu da I, hr. Bassanio, har fundet Antonio, vil vi forlade jer.
I ser dårlig ud, signor Antonio.
I tar livet alt for tungt. Det smutter, hvis man ruger over det.
Jeg tar kun livet for, hvad livet er, Gratiano.
En skueplads, hvor hver mand har sin rolle.
Min er tungsindig.
Kom så, Loreno. Farvel så længe. I eftermiddag slutter jeg min præken.
Farvel.
Gratiano river en uendelig masse sludder af sig.
Mere end nogen anden i hele Venedig.
Nå...
Sig mig det nu.
Det, du ville fortælle mig i dag.
Det er dig velbekendt, Antonio, hvor meget jeg har ødet af mit gods.
Min bekymring er, hvordan jeg med ære skal klare den gæld, -
- som min ungdoms...
...nok alt for ødsle liv har bragt mig i.
Til dig, Antonio, er gælden størst i penge som i venskab.
Og til dit venskab tør jeg betro de planer, jeg har fattet -
- til at blive kvit og fri for al min gæld.
Sig mig det, min ven Bassanio.
Og kan det bestå...
...som du altid selv har kunnet, for ærens blik...
...så stol kun på, at min pung, min person, alt, hvad jeg evner, -
- står frit til rådighed for dine ønsker.
I Belmont bor en dame, rig ved arv.
Og hun er skøn...
...og skønnere endnu af rige dyder.
Og fra hendes øjne modtog jeg engang skønne, stumme bud.
Hun hedder Portia og kan måle sig med Catos datter, Brutus' Portia.
Men hendes værd er ikke skjult for verden.
Berømte bejlere blæses derhen fra hver en strand, af alle fire vinde.
Å, min Antonio...
Havde jeg kun midler til der at ta min plads blandt bejlerne...
...så tror jeg, jeg ville vinde lykken.
Du ved, at al min rigdom er på søen.
Og jeg har hverken penge eller varer til at skaffe rede mønt.
Gå derfor straks.
Forsøg, hvad min kredit formår her i Venedig.
Den skal vi spænde til det yderste, -
- så du får udstyr til din rejse til Belmont og den skønne Portia.
Jeg forsikrer dig, Nerissa, jeg er træt af denne store verden.
Det ville I blive, hvis I havde lige så megen modgang, som I har medgang.
Men de, der æder sig en pukkel til, har det nok lige så dårligt -
- som dem, der dør af sult.
Var det var så let at gøre, hvad der er rigtigt, -
- så blev kapeller til kirker, og fattigfolks hytter til slotte.
Men den betragtning hjælper mig ikke til at vælge mig en mand.
Å, det ord vælge!
Jeg kan hverken vælge, hvem jeg vil have, eller hvem jeg vil vrage.
Sådan er en levende datters vilje kuet af en død fader.
Er det ikke hårdt nok, at jeg ikke kan vælge og vrage, som jeg vil?
Jeres far var altid en god mand, -
- og gode mænd får gode indskydelser, når de ligger for døden.
Derfor vil det lotteri, han fandt på, med tre skrin af guld, sølv og bly, -
- utvivlsomt kun blive vundet af den mand, som I vil kunne elske.
Hvor varme er jeres følelser for de fyrstelige bejlere, der er mødt op?
Rems dem op, så skal jeg beskrive dem ud fra mine følelser for dem.
Hvad siger I til den franske herre, monsieur Le Bon?
Vorherre bevares!
Vorherre har skabt ham, så han må vel gælde for et menneske.
Hvad siger I så til Falconbridge, den unge baron fra England?
Sikke noget tøj.
Hvad synes I om hertugen af Saksens brorsøn?
Meget dårligt om morgenen, når han er ædru, -
- og allerdårligst om eftermiddagen, når han er fuld. Å, Nerissa!
Vent, vent. Hvis han virkelig vovede forsøget og valgte det rette skrin, -
- måtte I vægre jer ved at opfylde jeres faders ønske og afvise ham.
Af frygt for det værste beder jeg dig om -
- at anbringe et glas rhinskvin på det forkerte skrin.
Jeg er villig til hvad som helst frem for at gifte mig med en svamp.
Tretusinde dukater? Godt.
Ja, og på tre måneder.
På tre måneder?
- Godt. - For hvilke Antonio kautionerer.
Antonio kautionerer?
Godt.
Kan I hjælpe mig? Vil I gøre mig den tjeneste?
Må jeg høre jeres svar?
Tretusinde dukater på tre måneder, og Antonio kautionerer for dem.
Hvad svarer I så til det?
Antonio er en god mand.
Har I nogensinde hørt det modsatte?
Næ, næ, næ.
Når jeg siger, han er en god mand, mener jeg, at han er solid.
Men hans ejendom er genstand for usikkerhed.
Han har en galeon på farten til Tripolis, en anden til Indien.
Jeg hører desuden, at han har en tredje på vej til Mexico, -
- en fjerde til England...
...og andre vovelige foretagender i gang strøet rundt omkring.
Men skibe er kun planker, søfolk kun mennesker.
Der er landrotter og vandrotter.
Tyve til vands og tyve til lands.
Jeg mener sørøvere.
Og så er der faren fra vandet, vinden og klipperne.
Manden er ikke desto mindre solid.
Tretusinde dukater. Jeg tror, jeg kan modtage hans forskrivning.
- Det kan I være sikker på. - Kan jeg få Antonio i tale?
- Vil I ikke spise middag med os? - Jo tak, for at lugte flæsk?
For at æde af den bolig, jeres profet fra Naaret manede djævelen ind i?
Jeg vil købe af jer, sælge til jer, gå med jer og snakke med jer, -
- men jeg vil ikke spise med jer, drikke med jer eller bede med jer.
- Hvem kommer der? - Det er signor Antonio.
Se, hvor han smisker som en tolder.
Shylock! Hører I mig?
Jeg regner efter, hvad jeg har i kassen.
Og så vidt jeg husker, kan jeg ikke rejse hele summen straks.
Men Tubal, en rig hebræer af min stamme, bistår mig nok.
Benjamin! Gå ud og opsøg Tubal.
Men vent, hvor mange måneder var det nu?
Guds fred, signor. Vi stod netop og talte om jer, velbårne herre.
- Ved han, hvad du har brug for? - Javist. Tretusinde dukater.
- På tre måneder. - Javist. Det har I sagt mig.
Men hør...
Det forekommer mig, I sagde, I aldrig tar eller gir et lån på rente?
Aldrig!
Tretusinde dukater, det er en pæn, rund sum.
Lancelot!
Rentesatserne.
Tre måneder fra tolv.
Lad mig se, hvad renten blir.
Nå, Shylock...
Skal vi være jer forbundne?
Signor Antonio...
Tit og mange gange har I brugt skældsord mod mig på Rialto.
For mine penge og mine renter.
Det bar jeg med tålmodigt skuldertræk, -
- forat tåleer vor stammes kendemærke.
I kalder mig en vantro og en blodhund...
...og spytter på min jødiske talar...
...blot fordi jeg tænker på mit eget.
Men nu ser det ud, som om I trænger til mig.
I kommer til mig og siger: "Shylock, lad os få penge."
Det siger I, -
- som har spyttet på mit skæg og sparket til mig, -
- som om I jog en fremmed køter fra jeres tærskel. I vil nu ha penge.
Hvad skal jeg svare?
Skal jeg ikke svare:
"Har hunde penge?"
"Mon en køter da kan låne jer tretusinde dukater?"
Måske jeg skulle bukke mig i støvet og med en slaves stemme ydmygt hviske:
"I spytted på mig sidste onsdag, herre."
"På den og den dag har I sparket mig og kaldt mig en hund."
"Som tak vil jeg nu låne jer så stor en sum."
Det kalder jeg dig nok igen. Og spytter på dig igen.
Lån ikke penge ud som til dine venner, -
- for hvornår tar venskab høst af goldt metal fra venner?
Lån dem ud som til din fjende. Så kan du med bedre mine drive bøden ind.
Hvor I dog farer op. Jeg ville blot være venner med jer.
Vinde jeres venskab.
Og glemme hver en tort, I gjorde mig.
Forstrække jer -
- og ikke ta en døjt i rente.
Og I vil ikke høre. Mit tilbud er dog godt.
Detergodt.
Så venlig vil jeg vise mig.
Gå med mig til en notar.
Der udsteder I mig et simpelt gældsbrev. Og for løjers skyld, -
- hvis ikke I betaler mig den dag, det sted, den sum nævnt i brevet, -
- så skal bøden sættes til et skålpunds vægt -
- af jeres skære kød...
...som jeg kan skære ud og vælge selv...
...af hvilken del af jeres krop, jeg ønsker.
Top!
Den forskrivning vil jeg underskrive og sige, jøden viser megen godhed.
Du underskriver ikke den klausul. Så blir jeg hellere hjemme.
Vær ikke bange. Den forfalder ikke.
Om højst to måneder venter jeg beløbet hjem tre hele gange tre.
Å, fader Abraham, se disse kristne, -
- hvis egen hårde færd har lært dem mistro til andres tanker.
Sig mig dog engang...
Hvis fristen overskrides, hvad har jeg så vundet ved at drive bøden ind?
Et skålpund kød udskåret af en mand er mindre værd og mindre nyttigt -
- end kød af okse, får og ged.
For at købe hans venskab...
...viser jeg ham mit.
Og vil han, godt. I modsat fald farvel.
Krænk mig så ikke for mit venskabs skyld.
Shylock...
Jeg skriver gerne under.
Forsmå mig ikke for min mørke hud.
Den dunkle dragt, jeg fik af solen. Den sol, som er min nabo og min bror.
Yallah!
Bring mig den smukkeste mand fra nord, hvor Phøbus' ild knap tør en istap op.
For jeres skyld lar vi en åre åbne -
- og ser, hvis blod er rødest. Hans eller mit.
Jeg siger jer, frøken:
Dette ansigt har skræmt tapre mænd.
Og jeg sværger, -
- at min hjemstavns bedste piger også har elsket det.
Jeg bytted ikke lød for andre end for jer, min skønne dronning.
Jeg kan jo ikke ledes i mit valg blot af et pigeøjes kræsne lune.
Desuden nægter lykkespillet om min skæbne mig den ret at vælge frit.
Men var jeg ikke bundet af min far -
- og tvunget til kun at ægte den mand, der vinder mig på omtalte vis...
...da stod I, vidtberømte prins, -
- så højt i gunst hos mig som nogen af de gæster, jeg indtil nu har set.
Tak selv for dette.
Før mig da til disse skrin. Jeg prøver lykkens gunst.
Min gode Leonardo. Når alt dette er købt, -
- og alting er i orden, kom straks igen.
Jeg holder fest i aften for mine bedste venner.
Hav aftensmåltidet færdigt til klokken ni senest.
Sørg for, at disse breve bliver afleveret.
Og få liberierne sat i arbejde.
Min samvittighed vil givet forbyde mig at stikke af fra jøden, min husbond.
- Vil I sige mig vejen til hr. jøden? - Kender du mig ikke, far?
Herregud, hvor har du forandret dig!
Hvordan kommer du og din herre ud af det? Jeg har en gave til ham.
Jeg dør af sult i hans tjeneste, far. Jeg er glad over, at du er kommet.
Giv din gave til signor Bassanio, som uddeler skønne nye liberier.
Bassanio!
- Gratiano. - Jeg har en bøn. Sig ikke nej.
- Jeg må med jer til Belmont. - Så må du vel.
Men du er for sprælsk, for rå, for rask i munden.
Det klær dig rigtig godt og regnes i vore øjne ikke for en fejl, -
- men hvor man ikke kender dig, der virker det lidt... frækt.
Temperér med et par kolde dråber sindighed dit friske væsen, -
- så jeg ikke for din vildskabs skyld skal blive miskendt på Belmont.
Signor Bassanio!
Hvis ikke jeg er klædt i ærbarhed og taler pænt, kun bander nu og da, -
- ser from ud, går med bønnebog i lommen, -
- skygger for øjnene med hatten -
- og siger dannet "Amen", så tro mig aldrig mere.
Så lad os se, hvordan du ter dig.
Jo, men i aften har jeg fri.
Jeg svarer ikke for os i aften.
- Gud velsigne eders velbårenhed. - Signor Bassanio?
Mange tak. Vil du mig noget?
Min søn, herre. En stakkels tjenestedreng.
Ingen stakkel, men den rige jødes tjener, -
- som gerne ville, som min far skal specificere...
Han har en stor deklination til at tjene.
Det korte af det lange er, at jeg tjener hos jøden, -
- og det er mit ønske, som min far skal specificere...
Sandheden er den, som min far, der er en gammel mand, skal protestere...
Her har jeg en duepostej, jeg gerne vil forære eder. Min begæring er...
Begæringen går på at malplacere mig, som I vil erfare af denne ærlige mand.
Og, når jeg selv skal sige det, gamle stakkel, min far.
En ad gangen. Hvad vil du?
- Tjene jer, herre. - Det er det graverende ved sagen.
Din bøn er opfyldt, hvis det er fremgang -
- at forlade den rige jøde og følge en fattig adelsmand.
Det gamle ordsprog er godt fordelt mellem min husbond, Shylock, og jer.
I har "Guds nåde", og han har "nok".
Smukt sagt.
Sørg for, han får mere stads på liberiet end de andre.
Det gør mig ondt, at du vil bort fra far. Vort hus er helved, -
- og du, en lystig djævel, berøved det lidt af kedsomheden.
Og Lancelot... I aften ser du Loreno som din nye herres gæst.
Giv ham dette brev.
Det er strengt fortroligt.
Farvel. Jeg vil nødigt ha, at far så mig i snak med dig.
Farvel.
Mine tårer slår sig på stemmebåndet. Allerdejligste hedning. Søde jødinde.
Å, Loreno...
Hold blot ord. Min splid vil det forsone.
Så blir jeg kristen og din ømme kone.
Jessica?
Nå...
Nu får du at se.
Med egne øjne skal du kende forskel på gamle Shylock her og på Bassanio.
Hos ham skal du ikke frådse, som du har gjort hos mig.
Ej heller snue, snorke eller slide tøjet op. Ikke hos ham.
Jessica?
- Jessica! - Hvem bad dig kalde?
Jeg har ikke bedt dig kalde.
I plejede ellers at sige, jeg intet kunne gøre uden at blive bedt om det.
I kaldte? Hvad skal jeg?
Jeg er bedt ud til aften. Her har du nøglerne.
Hvorfor går jeg?
Af venskab er jeg ikke indbudt.
De smisker for mig.
Nej, jeg går og frådser på den ødsle kristnes regning.
Jessica, mit barn, pas du på huset.
Jeg går nødigt.
Her lægges fælder for min sjælefred...
...for jeg har drømt i nat om pengeposer.
Å, herre, nu må I altså gå. Min unge herre gør regning på det.
Den skal jeg give ham.
Og de har noget for.
Jeg siger ikke, at I får en maskerade at se, men hvis I gør, -
- så var det ikke for ingenting, jeg fik næseblod sidste 2. påskedag.
En maskerade?
Hør mig, Jessica.
Lad du vær at kravle op i vinduet og stikke hovedet ud -
- og kigge på de kristne narres oversmurte fjæs.
Luk ikke larmen fra det dumme gøgl ind i mit ædru hus.
Ved Jakobs stav! Jeg har kun ringe lyst til fest i aften.
Dog går jeg.
Knægt, gå forud. Sig, jeg kommer.
Jeg skal nok gå forud, herre.
Frøken, kig ud ad vinduet alligevel.
Snart er der en kristen nær, som jødindens blik er værd.
Hvad siger han, den nar af Hagars slægt?
Han sagde: "Farvel, min frøken." Ikke andet.
Den fløs kan være god nok, men en slughals.
Sen som en snegl til arbejdet og sover den hele dag som murmeldyret.
Derfor sender jeg ham bort.
Gå ind, Jessica. Måske er jeg her straks igen.
Gør nu, som jeg har sagt.
Farvel.
Og er min lykke ikke bristet, har jeg en far og du en datter mistet.
Hvor kan jeg vide, om jeg vælger rigtigt?
Mit billed gemmes i det ene skrin. Og hvis I vælger det, er jeg jeres.
Så styre da en gud mit valg.
Lad se.
"Hvem vælger mig, må ofre alt og vove alt."
Ofre? For hvad?
For bly? Vove for bly?
Det skrin afskrækker.
Mænd, der vover alt, gør det i håbet om gevinst og fordel.
Et gyldent sind nedlader sig ikke for skrammel.
Jeg gir og vover ingenting for bly.
Hvad siger sølvet med sin jomfrulød?
"Hvem vælger mig, han får så meget, han fortjener."
Vent, Marokko...
...og vej dit værd med en retfærdig hånd.
Damen jeg fortjener ved min byrd, min rigdom, mit ædle væsen -
- og min fine dannelse!
Hvad, om jeg blev ved det og valgte her?
"Hvem vælger mig...
...skal få, hvad mangen mand...
...begærer."
Det er jo hende! Hende begærer alle mænd.
Fra alle verdenshjørner kommer de for at tilbede denne helligdom, -
- dette helgenbilled af kød og blod.
Giv mig nøglen! Ja, det vælger jeg. Og lykken stå mig bi.
Her er den, prins.
Og er mit billed der, så har I mig.
Å, helved!
Hvad er her?
"Alt er ej guld, som glimre kan, siger et ordsprog i vort land."
"Guld værner ej mod ormetand."
"Farvel. Din bejlen blev til vand."
Min lykkes smed, Shylock, jeg takker jer.
En skål for højt skattede bekendtskaber.
En skål for dit helbred, Antonio.
Den håndskrift kender jeg. En dejlig håndskrift.
Men hvidere end det papir, den skrev på, er hånden, der skrev.
Mød mig i aften.
Her er så buegangen, hvor Loreno bad os vente.
Det er over tiden.
Det er sært, han kommer efter tiden. En elsker løber ellers altid foran.
Sådan er det nu engang.
Hvem går fra bordet med den samme appetit, som da han satte sig?
Undskyld, det varede så længe.
Hej, er her nogen?
Hvem der?
Sig det, skønt jeg tør sværge på, jeg kender stemmen.
Loreno og din elskede.
Helt sikkert Loreno, og min elskede så afgjort.
Hvem andre end du kan vide, jeg er din?
Din sjæl og himlen vidner, at du er det.
- Her, grib det skrin. - Nej!
Det kan betale sig.
Hvor skønt med mørket, så du ikke ser mig, -
- for jeg må skamme mig ved min forvandling.
Men kærlighed er blind...
...og elskende ser ikke selv det fjollede, de gør.
For så de det, så rødmed Amor selv ved her at se mig omskabt til en dreng.
Stig ned, og vær min fakkelbærer.
Du driver mig jo frem i lyset, ven. Jeg, som nu burde være skjult.
Det er du jo netop i den søde drengedragt.
Men kom nu straks, for snart tar nattens tætte mørke flugten.
Jeg forgylder mig med fler dukater og er hos dig straks.
Ved Gud, jeg elsker hende. Inderligt.
For hun er klog, hvis jeg kan dømme ret.
Og smuk, hvis mine øjne ikke lyver.
Og tro, som hun beviser mig det her.
Og derfor, som hun er, klog, skøn og tro, -
- får hun bolig i mit ømme hjerte.
Hvem der?
- Signor Antonio! - Gratiano, hvor blir I af?
Nu er den ti, og vore venner venter på jer. I aften ingen maskerade.
Vinden er vendt. Bassanio vil om bord. Tyve bud har jeg sendt efter jer.
Jessica!
Jeg iler tilbage.
Forhast dig ikke. Lad tiden modne alt i ro og mag.
Og lad ikke jødens gældsbrev forstyrre dig i dine elskovstanker.
Vær glad, og tænk nu kun på at bejle -
- og at vise kærlig adfærd, som passer sig ved denne lejlighed.
Jessica...
Aldrig hørte jeg en klagesang så sanseløst forvirret...
...som da den jødehund skreg højt på gaden.
"Min datter! Å, dukater! Å, datter!"
Jøden skreg, så dogen vågned og gik med til at undersøge Bassanios skib.
Men han var sejlet.
Jeg håber, at Antonio passer tiden, -
- for ellers må han bøde.
Å, forresten...
Jeg traf en franskmand i går.
Han fortalte, at der i det snævre stræde mellem Frankrig og England -
- var strandet et fartøj her fra landet.
Jeg tænkte på Antonio -
- og håbed i stilhed, at det ikke var hans skib.
Frøken! Frøken!
Skynd jer!
Prinsen af Aragonien har aflagt sin ed og kommer straks herhen for at vælge.
"Hvem vælger mig, må ofre og vove alt."
Du må se bedre ud, før jeg skal ofre og vove.
Nu det gyldne skrin.
Hvad står her?
"Hvem vælger mig skal få...
...hvad mangen mand begærer."
Jeg afstår fra, hvad mangen mand begærer.
Forjegvil ikke lisom hverdagsånder...
...og løber ikke med de store masser.
"Hvem vælger mig, han får så meget...
...han fortjener."
Fornuftigt sagt.
Jeg vælger det fortjente.
Giv mig nøglen, så jeg kan åbne for min lykke straks.
For langt et omsvøb for, hvad der I finder.
Hvad der?
Et narrefjæs, der plirrer ad mig -
- og rækker mig en seddel?
Fortjener jeg da kun et narrehoved?
Er det min løn?
Er det, hvad jeg fortjener?!
At krænke og at dømme er to helt modsatte ting.
Et narrehoved kom jeg med...
...men drager nu med to af sted.
Antonios skib er strandet. Gået ned med mand og mus.
Hele lasten er gået tabt.
Signor! Kom herop!
Hvem der?
Det er jøden!
- Kom og forlyst dig med os! - Smag mine kristne glæder!
Hvad nyt på Rialto?
Et af Antonios skibe er strandet med rig ladning i snævert farvand.
Goodwin Sands kaldes det. En uheldsvanger grund, -
- hvor skroget af mangt et stolt skib ligger begravet.
- Hvad mener du? - Gid det sætter punktum for hans tab.
Nå, Shylock...
Hvad nyt hos købmændene?
I ved jo alt om min datters flugt.
I ved det jo så godt som nogen.
Og Shylock vidste, at fuglen var flyvefærdig.
Og så er det altid dens natur at forlade reden.
- Jeg skal lære hende, skal jeg. - Men sig os...
Har I hørt, om Antonio har lidt tab på havet eller ikke?
Lad ham huske på sit gældsbrev.
Ågerkarl har han altid kaldt mig. Lad ham nu huske på sit gældsbrev.
Han lånte penge ud af kristen venlighed.
Lad ham nu huske på sit gældsbrev!
Skulle det forfalde, tager du vel ikke hans kød? Hvad kan du bruge det til?
Til madding for fisk.
Hvis det ikke kan nære andet, så kan det nære min hævn.
Han har ydmyget mig -
- og skilt mig ved en halv million.
Han har leet over mine tab, spottet min vinding, -
- forhånet mit folk, krydset mine forretninger, -
- kølnet mine venner! Og hvad er hans grund? Jeg er jøde!
Har en jøde ikke øjne? Har en jøde ikke hænder...
...organer, skikkelse, sanser, lidenskaber?
Næres han ikke af samme føde? Såres han ikke af samme våben?
Er han ikke udsat for de samme sygdomme?
Varmes og køles han ikke af samme vinter og sommer som en kristen?
Hvis I stikker os, bløder vi da ikke?
Hvis I kilder os, ler vi da ikke?
Hvis I forgifter os, dør vi da ikke?
Og når I gør os fortræd, skal vi da ikke hævne os?
Er vi jeres lige i alt andet, vil vi også ligne jer i det.
Når en jøde gør en kristen fortræd, hvilken ydmyghed viser han så? Hævn.
Når en kristen gør en jøde fortræd, hvad skal så hans tålmodighed være -
- efter de kristnes eksempel?
Hævn, naturligvis.
Den nederdrægtighed, I har lært mig, vil jeg udøve.
Og det skulle stå sløjt til, om jeg ikke overgår mine læremestre.
Antonio er hjemme. Vi må tale med ham.
Hvad nu, Tubal?
Hvad nyt fra Genua? Har du fundet min datter?
Jeg har tit hørt tale om hende.
Men finde hende har jeg ikke kunnet.
Hvorfor?
Å ja, å ja, å ja.
En diamant er borte...
...som kosted mig totusinde dukater i Frankfurt.
Forbandelsen har aldrig ramt vort folk som nu.
Jeg har aldrig følt den...
...før nu.
Jeg ville ønske, min datter lå død for mine fødder...
...og ædelstenene var i hendes ører.
Intet spor af dem.
Å, tab på tab.
Tyven stukket af med så meget, og så meget for at få fat på tyven.
Og ingen oprejsning.
Ingen hævn.
Og ingen ulykker...
...andre end dem, der falder over mit hoved.
Ingen...
...suk andre end dem, jeg drager.
Ingen tårer andre end dem, jeg græder.
Jo, andre folk har nu også uheld.
Antonio har, efter hvad jeg hørte i Genua...
Hvad? Hvad, hvad? Uheld?
Han har mistet en galeon, der kom fra Tripolis.
Gud være lovet! Gud være lovet!
Hvad hørte du i Genua?
Din datter har i Genua, har jeg hørt...
...på én aften forødt firsindstyve dukater.
Du stikker en dolk i mig.
Jeg ser aldrig mit guld mere.
Firsindstyve dukater...
...på ét bræt. Firsindstyve dukater!
Jeg fulgtes til Venedig med flere af Antonios kreditorer, -
- som sværger, han må gå fallit.
Det fryder mig.
Jeg skal pine ham. Jeg skal martre ham. Det fryder mig.
En af dem viste mig en ring, -
- han havde fået af din datter for en abekat.
Fanden ta hende!
Du piner mig, Tubal. Det var min turkis.
Jeg fik den af Lea, hendes mor, før jeg blev gift.
Jeg ville ikke give den bort for en hel urskov af abekatte.
Men Antonio er færdig, det er sikkert og vist.
Ja, det er sandt.
Gå, Tubal.
Skaf mig en retsbetjent.
Bestil ham fjorten dage forud.
Jeg vil tage hjertet ud af Antonio, hvis han lader gældsbrevet forfalde.
Gå, Tubal, og mød mig ved vor synagoge.
Frøken!
En ung venetianer er stået af ved porten.
Han er sendt for at bebude jer sin herres ankomst.
Aldrig så jeg så lovende et elskovsbud.
Aldrig kom så liflig en april med varsel om sommers nærhed, -
- som dette bud kommer før sin herre.
Jeg frygter næsten, du snart fortæller, I er i familie, -
- så fine ord du øder på hans pris.
Kom, Nerissa. Jeg iler for at se Cupidos post, der gør så net entré.
Bassanio? Gud Amor, lad det ske!
Noget sir mig, ikke kærlighed, at jeg vil nødigt miste jer.
Og I ved, at had vil ikke gi et sådant råd.
Jeg helst beholdt jer her en måned eller to, førend I prøved lykken.
Jeg kunne vejlede jer.
Men så bryder jeg min ed.
Det vil jeg aldrig gøre.
Så kan I gå glip af mig.
Men gør I det, fik I mig til at ønske, jeghavdebrudt min ed.
Skam få jeres øjne. De har forhekset mig og tvedelt mig.
Den ene halvdel af mig er jeres, den anden min. Men mit er jeres, -
- så I får det hele.
Lad mig vælge, for som jeg er, er jeg på pinebænken.
På pinebænken, Bassanio?
Bekend da straks det forræderi, jer elskov skjuler.
Kun tvivlens onde højforræderi...
...som vækker angsten for min elskovs lykke.
Men I taler jo på pinebænken, hvor folk af tvang sir hvad som helst.
Lov mig mit liv, og jeg bekender sandhed.
Nuvel.
- Bekend og lev. - Bekend og elsk.
Det er hele summen af, hvad jeg bekender.
Men nu til min lykke... og skrinene.
Så gå da.
I det ene er jeg gemt.
Sig, hvor fødes elskovs lyst?
I vort hoved, i vort bryst?
Hvor kan den fostres trygt og tyst?
Giv svar
giv svar
Det ydre skin er mindst det sande væsen.
Man bedrages af en smule pynt.
I retten, mon der er en smudsig sag, -
- som ikke, krydret af elskværdig tale, -
- kan sløre hvert et spor af skam?
I troen, hvor er den synd, -
- som ikke en og anden ærværdig sjæl velsigner med et skriftsted -
- og låner den et ydre skin...
...af dyd?
Kast et blik på skønhed, og du skal se...
...den er indkøbt efter vægt.
Og derfor, du blanke guld, vil jeg ikke vælge dig.
Ej heller dig, du blege hvermandstræl, der løber mellem mand og mand.
Men dig...
...du magre bly, der truer mer end lover...
Din jævnhed sir mig mer...
...end store ord.
Dig vælger jeg.
Bring mig på lykkens bord.
Min elskov, rolig. Spar din salighed. Jeg kunne bukke under.
Hvad ser jeg?
Den skønne Portias billed.
Hvilken halvgud har malet sådan lighed?
Bevæger øjnene sig? Eller vugges de på mine øjensten?
Å, hendes øjne. Hvor kunne han dog se at male dem?
Men se, hvor min pris forringer det skyggebilleds værd.
Sikkert er det, at billedet blot er en skygge...
...af modellen.
Her er sedlen. Min lykkes sum og indhold.
"Alle, som bag ydret ser...
...vælg og vind på hans manér."
"Sæt i hatten du din fjer. Vær tilfreds og søg ej mer."
"Har du gjort din lykke her, og den lykke er dig kær...
...vend dig mod din dame der...
...med et kys din ret begær."
Et venligt ord!
Du skønne brud...
Tilgiv, jeg på dette bud...
...både gir...
...og tar.
Som en, der kæmped i en kappestrid og sætter nu til folkets gunst sin lid.
Omkring sig hører han bifaldsråb og står der svimmel mellem frygt og håb.
I tvivl om det var sandhed, det jeg så...
...til selv I sætter visheds segl derpå.
I ser mig, hr. Bassanio. Her står jeg, som den jeg er.
Skønt jeg for min skyld ikke ærgerrigt ønsker mig at være stort bedre...
...ønsker jeg for jeres skyld mig dog tre gange tyvefold forbedret.
Tusindfold så smuk.
Titusindfold så rig.
Jeg ville for at skattes højt af jer i dyder, skønhed...
...rigdom og venner...
...være helt uden lige.
Men min hele sum er noget, som i korthed sagt...
...kun er en ung pige.
Ukyndig, uerfaren.
Hun har det held, at hun ikke er for gammel til end at lære.
Større held er det, at hun ikke er mer dum, end at hun kan lære.
Det største held er dog...
...at hendes sind ømt gir sig hen til jeres for at ledes...
...som til sin herre, sin mester...
...sin konge.
Mit gods...
...mine tjenestefolk og jeg selv...
...er nu jeres, herre.
Tag alt med denne ring.
Men taber I den eller gir den bort...
...så vil det varsle jeres elskovs død...
...og gi mig lejlighed til klage mod jer.
Min frøken...
I har gjort mig stum.
Nu taler alene blodet i mine årer. Der er en tummel i min hele sjæl.
Men hænder det, at denne ring forlader denne finger...
...forlader også livet mig. Og da kan I sige trygt:
"Bassanio er død."
Signor Bassanio, min ædle frøken.
Jeg ønsker jer alt held, som I kan ønske.
Og når det behager eders nåder at holde bryllup, beder jeg om, -
- at jeg på en og samme tid også må blive gift.
Med glæde.
Hvis du da kan få en kone.
Tak, herre, hende har I skaffet mig.
Mit øje er så rask som jeres, herre.
I så på frøknen...
...jeg bemærked pigen.
- Er det sandt, Nerissa? - Ja, min frøken.
- Gratiano, er det alvorligt ment? - Ja, på æresord.
Vor bryllupsfest skal vinde glans ved jeres.
Lad os vædde tusinde dukater om, hvem der får den første dreng!
- Kan du rejse en sådan sum? - Næ.
Men det er jo også en anden slags rejsning, vi skal bruge.
Hallo!
Men hvem er der?
Det brev må indeholde noget rædsomt. Det røver farven fra Bassanios kind.
En elsket ven er død, for intet andet i verden -
- kunne ryste et stærkt og mandigt sind.
Hvad? Endnu værre?
Bassanio, jeg er nu dit halve selv...
...og ærligt skal du dele halvt med mig alt, hvad det brev har bragt dig.
Her står et par ord af de værste, som nogensinde pletted et papir.
Min elskede...
Da først jeg tilstod dig min kærlighed, -
- fortalte jeg dig åbent, at al min rigdom randt i mine årer.
Jeg var af god familie, det var sandhed. Og dog...
...endskønt jeg regned mig for intet...
...så skal du se, hvor meget jeg har pralet.
Jeg sagde dig, jeg intet ejed...
...men jeg ejer endnu mindre.
For sandt at sige har jeg bundet mig til en trofast ven -
- og bundet ham selv til gengæld til hans ærkefjende.
Og det blot for at hjælpe mig. Se, hans brev.
Papiret er hans krop, hvert ord et sår, hvorfra hans blod strømmer.
Men Solanio, er det sandt?
Kom intet skib uskadt frem? Fra Tripolis, fra Mexico, fra England?
Intet, herre.
Og om han kunne betale jøden nu med rede penge, tog han dem næppe.
Han sir til dogen, det er brud på statens frihed at nægte ham hans ret.
Tyve købmænd, dogen og de fornemste i rådet har søgt at overtale ham.
Men intet får ham fra hans hadske krav om bøde, retfærdighed -
- og hans gældsbrev.
Mens jeg var hos ham, -
- hørte jeg ham sværge i nærvær af hans landsmænd Chus og Tubal, -
- at han langt foretrak Antonios kød -
- for tyve gange hele summen, som han skylder.
Og det ved jeg, ædle herre: Forbyder lov og myndighed det ikke...
...så vil det gå stakkels Antonio galt.
Er det din kære ven, som er i nød?
Min bedste ven.
Hvor stor er summen, som han skylder jøden?
Tretusinde dukater for min regning.
Ikke mere? Betal ham sekstusinde, og slet gældsbrevet.
Betal ham tredobbelt denne sum, -
- førend et hår på hovedet af en ven som ham krummes for Bassanios skyld.
Lad mig høre brevet fra din ven.
"Kære Bassanio. Alle mine skibe er forliste. Mine kreditorer er hårde."
"Min formue er næsten opbrugt."
"Mit gældsbrev til jøden er forfaldet, og jeg kan nu umuligt bevare livet."
"Derfor er alt mellemværende mellem dig og mig nu slettet."
"Hvis blot jeg kunne se dig ved min død. Men gør, som du synes."
"Hvis dit venskab ikke ansporer dig til at komme, -
- så lad ikke mit brev gøre det."
Å, min elskede.
Rejs dog straks. Men først...
...før mig til kirken, og kald mig hustru.
Så hurtigt til Venedig til din ven.
For aldrig skal du hvile ved Portias side med en urolig sjæl.
Du får guld med, som dækker tyve gange gælden. Når det er gjort...
...så bring din ven med hjem.
Jeg og Nerissa lever indtil da som jomfruer og enker.
Skynd dig, kom.
For på din bryllupsdag må du af sted.
Pas på ham, slutter. Ingen snak om medynk.
- Den tosse gav gratis lån. - Hør dog, gode Shylock...
Jeg kræver min forskrivning. Min forskrivning.
Jeg svor en ed. Jeg kræver min forskrivning.
I kaldte mig hund, før I havde grund. Men er jeg hund, -
- så vogt jer for min tand. Jeg skal få ret hos dogen.
Tænk, at I sluttere er så dumme at rende om med ham på hans begæring.
Jeg ber jer, hør!
Jeg vil ikke høre på jer. Jeg kræver min forskrivning, så ti stille!
Mig gør I ikke til et fjoget bløddyr, -
- der ryster rørt på hovedet, sukker og gir sig for kristne talsmænd.
Jeg er ked af snak. Følg mig ikke.
Jeg kræver min forskrivning.
Det er den utilgængeligste køter, der holder til blandt mennesker.
Lad ham gå.
Jeg spilder ikke flere bønner på ham.
Han står mig efter livet.
Grunden ved jeg.
- Dogen vil ikke la bøden gælde. - Dogen kan ikke standse rettens gang.
For hvis den ligeret, hver fremmed nyder i Venedig, ikke respekteres, -
- blir troen på retfærdigheden rokket.
Gå derfor.
Min sorg og mine tab har svækket mig...
...så jeg får knap et skålpund kød tilovers til min blodgriske kreditor.
Måtte blot Bassanio komme og se sin gæld betalt...
...så var jeg rolig.
Frue, hvis I vidste, hvor fint et menneske det er, I hjælper, -
- hvor tro en ven af jeres ædle husbond, -
- så blev I mere stolt af jeres gerning, end godhed kunne gøre jer.
God gerning har jeg endnu aldrig angret.
For mellem venner, der omgås, må der nødvendigvis være -
- lighed i ydre væsen, ånd og tankegang.
Og derfor tror jeg, at denne Antonio, -
- der er min husbonds hjerteven, må være min husbond lig.
Hvor ringe er så den bekostning ikke, jeg har anvendt på -
- at befri min elskedes dobbeltgænger fra en så djævelsk grusomhed.
Dette ligner alt for meget selvros. Nu ikke mer om det.
Loreno, jeg betror i jeres hænder godsets ledelse, -
- indtil min husbond kommer hjem.
Jeg selv har givet Gud det løfte at leve i bøn og meditation -
- alene med Nerissa, til vore mænd igen er kommet hjem.
- Jeg lyder alle jeres milde bud. - Må lyse, glade tanker følge jer.
Il straks til Padua. Giv dette brev min slægtning doktor Bellario i hænde.
Er det ikke sandt, Bellario?
Se, Jessica.
Se, hvor himlens gulv er indlagt tæt med blanke, gyldne skiver.
Selv den mindste klode, du kan se, den synger som en engel i sin flugt.
I de udødelige sjæle bor musik som den.
Men så længe sjælen sluttes inde i vor krops forgængelige lerdragt, -
- hører vi den ikke.
Sød musik gør mig nu aldrig munter.
Det er, fordi du lytter med din sjæl.
Den mand, som ikke har musik i sjælen og ikke sanser skønne harmonier, -
- har let til svig, forræderi og rov.
Hans åndelige liv er dorsk som natten, og hver en lidenskab sort som helved.
Tro ingen sådan mand.
Lyt til musikken.
Vore ægtemænd ser vi, langt før de aner.
- Ser de os? - Det gør de, ja.
Men i en sådan dragt, at de skal tro, vi er forsynet med det, vi mangler.
Jeg tør vædde på, når vi er majet ud som mænd, -
- blir jeg den flotteste af os to gutter.
Kald jøden ind i retten.
Gør plads, og lad ham stille sig her fremme.
Eders Højhed, her kommer han.
Shylock...
Alverden og jeg selv tror, -
- at du driver denne ondskab som et spil, til lige før det sker.
Så tænker man, du med barmhjertighed og anger vil forbavse os langt mer, -
- end alle nu forbavses over din forstilte grumhed.
Hvad siger du, jøde? Vi venter alle nu et venligt svar.
Min hensigt har jeg meddelt eders højhed.
Og jeg har svoret ved vor hellige sabbat -
- at ta min ret og den forfaldne bøde.
Såfremt I nægter det, -
- lad det da ramme Venedigs privilegier og frihed.
I spør mig, hvorfor jeg hellere vælger et stykke slagtekød -
- frem for tretusinde dukater. Derpå gir jeg intet svar.
Sæt nu det er min lyst? Er det svar nok?
Sæt nu mit hus var plaget af en rotte, -
- og jeg fik lyst at gi titusinde dukater for at få den dræbt?
Har I så jeres svar?
En afskyr spidstegt gris. En anden raser, når han ser en kat.
Og andre, straks en sækkepibe snøvler, kan ikke holde tæt.
For sindets drift behersker lidenskaben og bestemmer, -
- hvad den skal elske eller hade. Her har I jeres svar:
Lisom der ikke er en gyldig grund til, at én afskyr en spidstegt gris, -
- én en ganske harmløs kat -
- og én en svullen sækkepibe, der bevirker, han gør sig våd -
- og selv generet må genere andre, -
- således kan og vil jeg ikke gi anden grund end denne:
Jeg har et indgroet had til og en særlig afsky for Antonio, -
- og derfor forfølger jeg, mig selv til tab, min sag mod ham.
- Fik I svar? - Nej!
Det er intet svar, I hårde mand, som kan undskylde denne grumhed.
Hvem siger, mit svar skal gøre jer tilpas?
Slår alle det ihjel, de ikke elsker?
Hvem hader, hvad han ikke gerne dræber?
Hver krænkelse blir ikke straks til had.
Vil du to gange bides af en slange?
Jeg ber dig...
Husk, det er jøden, som du taler til.
Du kunne liså gerne stå ved stranden...
...og byde havet synke, når det er flod.
Du kunne liså gerne...
...spørge ulven, hvorfor mon fåret bræger for sit lam.
Du kunne liså gerne gi dig i kast med alt det hårdeste, -
- som mildne det...
...der hårdest er i verden, hans jødehjerte.
Derfor ber jeg jer, ikke flere tilbud.
Lad mig nu så kort og godt som muligt modta min dom, og jøden få sin vilje.
Nej!
For jeres tretusinde dukater...
...byder jeg jer seks.
Om hver dukat af de sekstusinde var delt i seks stykker, -
- og hvert et stykke var en hel dukat, -
- jeg tog dem ikke. Jeg tog kun mit pant.
Hvad nåde kan du håbe på, når du selv ingen viser?
Hvilken dom har jeg at frygte, når jeg ingen uret gør?
I har mange købte trælle, -
- der lisom jeres æsler, hunde og muldyr -
- blir brugt til usselt slid, for I har købt dem.
Tænk, om jeg nu sagde: "Giv dem fri. Gift dem med jeres døtre."
"De slider og slæber. Giv dem dog en seng så blød som jeres."
"Kæl for deres gane med samme lækre retter."
I ville svare: "Trællene er vores ejendom." Jeg svarer jer det samme.
Det pund kød, jeg kræver af ham, er dyrekøbt.
Det er mit.
Det er mit!
Det er mit.
Og jeg fordrer det.
Blir det mig nægtet...
...skam få jeres lov!
Så har Venedigs ret tabt sin kraft.
Jeg kræver dom. Nå, svar.
Får jeg den så?
Stilhed! Stilhed! Stilhed!
At hæve retten har jeg magt til, -
- hvis ikke doktor Bellario, jeg har kaldt til voldgift, kommer her i dag.
Eders Højhed!
Udenfor står der et bud fra Padua med brev fra doktoren.
- I kommer fra Padua, fra Bellario? - Ja. Bellario hilser eders Højhed.
- Hvad skal den kniv, du hvæsser? - Udskære pantet af fallenten.
- Kan ingen bøn da nå dig? - Ingen, du har kløgt til at finde på.
Så gå ad helved til, din lede hund! Hvad er retfærdigheden, når du lever?
Før du bryder seglet på mit gældsbrev med skrål, gør du dine lunger skade.
Lap på dit vid, unge ven, ellers forfalder det totalt.
Jeg kræver loven.
- Jeg kræver loven! - Stilhed!
Brevet anbefaler til retten en ung, men højlærd doktor. Hvor er han?
Han venter udenfor på, om I vil gi ham adgang.
Før ham ind med skyldig høflighed.
Imidlertid skal retten høre Bellarios brev.
"Eders Højhed skal vide, at jeg ligger alvorligt syg, -
- men da buddet kom, havde jeg besøg af en ung doktor ved navn Balthasar."
"Han vil adlyde eders begæring i mit sted."
"Lad ikke hans alder stå ham i vejen, -
- for jeg har aldrig kendt så ung en krop med så gammelt et hoved."
I hører, hvad Bellario har skrevet.
Og her er doktoren, formoder jeg.
Vær velkommen.
Tag plads.
Er I bekendt med den uenighed, retten skal prøve?
Jeg er godt bekendt med sagen.
- Hvem her er købmanden og jøden? - Antonio og gamle Shylock, træd frem.
- Er Shylock jeres navn? - Mit navn er Shylock.
Det er en sælsom sag, I forebringer, -
- men i lovmæssig form. Venedigs lov kan ikke nægte jer at føre sagen.
- Han har jer altså i sin magt? - Det siger han.
- Vedgår I gældsbeviset? - Ja.
Så må jøden vise sig barmhjertig.
Hvorfor? Hvad tvinger mig?
Barmhjertigheden tvinges ikke frem.
Den falder som den milde regn fra himlen på jorden ned.
Og den velsigner både den, der gir, og den, der modtar.
Hos magten er den mægtigst.
Den smykker monarken på hans trone mer end kronen.
Hans scepter er symbol på jordisk vælde, på ærefrygt og majestæt, -
- hvor skræk og frygt for kongemagten bor.
Men nåden, den står over sceptrets magt.
I kongers hjerte sidder den på tronen.
Den er Guds eget kendetegn og mærke, -
- og jordisk vælde ligner mest Guds egen, når nåden mildner retten.
Derfor, jøde...
...skønt her I fordrer lov og ret, så husk...
...at hvis retfærdigheden gik sin gang, blev ingen af os frelst.
Vi ber om nåde, -
- og samme bøn skal lære os at gøre barmhjertighedens gerning.
Dette siger jeg for at mildne lovens strenge fordring.
For står I på den, -
- må denne domstol nødvendigt dømme mod den købmand der.
Min gerning falde på mit eget hoved.
Jeg kræver ret og mit forfaldne pant.
- Formår han ikke at betale summen? - Jo.
Jeg vil betale for ham dobbelt denne sum.
Ja, jeg vil betale ti gange samme sum og sætte hånd, hoved og hjerte i pant!
Og er det ikke nok, ses det klart, at ondskab har sejret over sandhed.
Gør ved en lille uret ret i stort, og tving den grumme satans onde vilje!
Umuligt.
Ingen magt kan ændre love, der har vundet hævd.
Det ville danne præcedens, og mangt et misbrug ville ryste staten.
I dømmer som en Daniel.
En Daniel!
Jeg ærer jer, vise unge dommer.
Må jeg se forskrivningen?
Her, højærværdige hr. dommer.
Shylock, dobbelt byder man jer summen.
En ed! En ed.
Jeg har en ed i himlen.
Skal jeg nu læsse mened på min sjæl?
Nej. Ikke for Venedig.
Gælden er forfalden.
Jøden har da lovligt krav på et pund kød af denne købmands krop -
- udskåret nærmest hjertet.
Forbarm jer. Tag den dobbelte sum. Sønderriv beviset.
Først når det er betalt ifølge ordlyd.
Jeg ber så inderligt, at retten nu...
...vil fælde dommen.
Den lyder sådan:
Jeres bryst må I berede for hans kniv.
Å, ædle dommer. Brave unge mand.
For efter lovens ånd er pantet nu forbrudt, hvad gældsbrevet beviser.
Det er sandt. En vis, retfærdig dommer.
Hvor meget ældre er du, end du synes.
- Blot derfor jeres bryst. - Ja, hans bryst.
Det står der, ikke sandt? "Nærmest hans hjerte."
- Det står der ordret. - Ja.
- Er her en vægt at veje kødet på? - Den har jeg.
Her.
Sørg for en læge, Shylock, -
- som kan forbinde hans sår. Ellers bløder han til døde.
Mon det står sådan nævnt i gældsbeviset?
Det står der ikke, men lidt næstekærlighed skader ikke.
Jeg ser det ikke. Nej, det står der ikke.
Nå, købmand, har I noget, I vil sige?
Kun lidt.
Jeg er rustet og velforberedt.
Din hånd, Bassanio.
Farvel.
Sørg ikke på grund af det, der rammer mig for din skyld.
For skæbnen er her mere mild end ellers.
Bring du min hilsen til din ædle hustru.
Fortæl hende, hvordan Antonio døde.
Fortæl hende, hvor højt jeg elsked dig.
Tal godt om mig i graven.
Og når hun har hørt det hele, så lad hende dømme, -
- om Bassanio ikke har været elsket af sin ven engang.
Sørg over tabet af din ven.
Men han sørger ikke over at betale din gæld.
For hvis kun jøden skærer dybt nok...
...betaler jeg den straks af ganske hjerte.
Antonio...
Jeg er viet til en hustru...
...der er mig kær som selve livet.
Men livet selv, min hustru og hele verden...
...er ingenting for mig imod dit liv.
Jeg ville miste alting, ofre alting til denne djævel...
...for at frelse dig.
Jeg har en kone, som ved Gud jeg elsker.
Men gid hun var i himlen, -
- så hun kunne be en helgen at formilde den jødehund!
Jeg havde en datter!
Gid hvem som helst af Barabbas' slægt var hendes mand -
- frem for en kristen.
Vi spilder tid. Jeg ber jer, fæld nu dommen.
Sig frem.
Et pund af denne købmands kød er jeres.
Det kender retten, og det tilstår loven.
Og du må skære kødet af hans bryst.
Det kender retten, og det tilstår loven.
Højlærde dommer.
Hvilken dom.
Kom så.
Bered jer.
Vent lidt!
Der er en ting endnu.
Gældsbrevet tilstår jer ikke den mindste dråbe blod.
Her står udtrykkeligt "et skålpund kød".
Så tag pantet. Tag jeres skålpund kød.
Men dersom I, idet I skær det ud, udgyder blot én dråbe kristenblod...
...blir al jeres jord og gods beslaglagt ifølge Venedigs lov.
Å, vise dom!
Hør, jøde! Lærde dommer!
- Står det i loven? - I skal se den selv.
I kræver jo jeres ret, og stol kun på...
...I får jeres ret. Ja, mere end I kræver.
Så giv mig, hvad I bød.
Giv mig to gange summen, og lad den kristne gå.
- Her er beløbet. - Så sagte!
Jøden skal få fuld retfærdighed. Intet hastværk. Han får kun sit pant.
Bered jer til at skære kødet ud.
Spild intet blod.
Skær ikke mindre, ej mer end netop et pund kød.
Tar I mer eller mindre end et pund, -
- om end det tynger eller letter på vægten tyvendedelen af ét gran, -
- ja, dersom vægten vipper blot en hårsbred...
...da er I dødsens, og jeres gods forbrudt.
En anden Daniel.
Nu har jeg fået dig i gulvet, hedning!
Hvorfor tøver jøden?
Får jeg da heller ikke hovedsummen?
I får slet intet uden selve pantet, som I kan ta på eget ansvar, jøde.
Å, så gid fanden ta ham! Jeg vil ikke diskutere mer.
Vent, jøde! Et andet hold har loven også på jer.
Det er forordnet i Venedigs love, -
- at hvis en fremmed findes skyldig -
- i direkte eller indirekte at ha stræbt nogen borger efter livet, -
- da kan den mand, han efterstræbte, kræve halvdelen af hans gods.
Den anden halvdel tilfalder statens offentlige kasse.
Og gerningsmandens liv beror alene på dogens nåde...
...selv mod alle stemmer.
I rammes, påstår jeg, af denne lov.
Derfor på knæ!
Bed dogen være nådig.
Bed om, I må få lov at hænge jer.
For at du klart kan kende forskel på vort sind og dit, skåner jeg dit liv.
Din halve formue går til Antonio. Den anden halvdel tilfalder staten.
Nej, tag mit liv. Tag alt. Skån intet af det.
I tar mit hus, når I tar støtten bort, der holder på mit hus.
I tar mit liv...
...når I tar alt det, som jeg lever af.
- Hvad nåde kan I vise ham, Antonio? - En strikke gratis, intet mer.
Behager eders Højhed...
...og senatet...
...at eftergive ham hans halve gods...
...da er jeg tilfreds med, at han overlader mig den anden halvdel...
...mod, at den ved hans død...
...skal overgå til den unge mand, der nylig stjal hans datter.
Dog på vilkår af at han til gengæld for den nåde...
...straks blir kristen.
Det skal han, -
- eller jeg tilbagekalder den nåde, som jeg lige har forkyndt.
Er I tilfreds, jøde?
Hvad siger I?
Jeg er tilfreds.
Skriver...
Skriv testamentet.
Jeg ber jer, lad mig gå min vej.
Jeg har det ikke godt.
Send testamentet til mig, så skal jeg skrive det under.
Gå, men gør det.
Retten er hævet.
Min ædle herre...
Mig og denne ven har I ved jeres visdom frelst i dag for bitter nød.
Til tak vil vi med glæde betale jer den sum, der skyldtes jøden, -
- for besværet, I godhedsfuldt har haft.
Og vi vil fremdeles være jer forbundne til venskab og til tjeneste bestandig.
Den, som er veltilfreds, er vel betalt.
Jeg er tilfreds med, at jeg frelste jer og regner mig for vel betalt.
Min kære herre, jeg må nøde jer.
Tag en erindring af os, som en hyldest, ikke som betaling.
Lov mig to ting: At tilgi mig og ikke sige nej.
I presser mig, så jeg må vel føje jer.
Giv mig jeres handsker.
Til erindring om jer.
Og som venskabsgave... tar jeg denne ring.
Træk ikke hånden bort. Jeg tar kun ringen.
Den nægter jeres venskab mig vel ikke.
Jeg måtte skamme mig ved kun at gi jer denne ring.
Den er det eneste, jeg har lyst til.
Det drejer sig om mer end dens værdi.
Den kosteligste ring i byen, den skal I få.
Men denne her... Nej, I må ha mig undskyldt.
I er gavmild nok med tilbud. I lærte mig at tigge først, -
- og nu lærer I mig, hvordan en tigger skal svares.
Min hustru satte ringen på min finger...
...og fik mig til at sværge aldrig at sælge, bortgi... eller miste den.
Det påskud sparer mangen mand en gave.
Hvis ikke jeres hustru er helt tosset og ved, jeg fortjener ringen, -
- så blir hun sikkert ikke vred for evigt, fordi jeg får den.
Lad ham få den ring.
Lad hans fortjeneste og mit venskab opveje dette påbud fra din hustru.
Spørg efter jødens hus, og giv ham brevet til underskrift.
Holdt! Bassanio har betænkt sig nærmere og sender jer nu denne ring.
Han ber jer til middag.
Nej, jeg kan umuligt.
Hans ring, den modtar jeg med dyb taknemmelighed.
Det må I sige ham.
Og hav den godhed at føre min skriver til Shylocks hus.
Det skal jeg.
Jeg skal lokke ringen framinmand, som han har svoret evigt at bevare.
Velkommen hjem, skønne damer.
Vi to har bedt for vore mænd, -
- og håber, at vore ord må fremme deres held.
Denne nat er kun det syge dagslys, synes jeg.
Lidt mere bleg.
Det er en dag, som dagen er, når solen gemmer sig.
Stille.
- I er velkommen hjem, min husbond. - Tak. Byd min ven velkommen.
Det er Antonio, som er mig så uendelig forbunden.
I alle måder er du ham forbunden, da han for dig var bundet hårdt.
Dog ikke værre, end at jeg slap fri.
I er velkommen her i vores hus. Men det må vise sig i mer end ord, -
- og derfor sparer jeg på fraserne.
Ved månens klare lys, du gør mig uret.
Jeg gav den til den skriver.
Og gid han måtte brække halsen, når det går dig så nært til hjerte.
Skændes I allerede? Hvorfor?
For en strimmel guld. En sølle ring, som hun har givet mig.
Og med et motto, der var som de rim, man ser på snart hvert knivsblad:
"Gem mig, glem mig ikke."
Hvad snakker du om rim og om værdi?
Du svor på at bære den indtil din sidste time, -
- og på at den sku ligge hos dig i din grav!
Lad gå med mig, men dine dyre eder burde du ha holdt og respekteret.
En skriver, tak!
Det var en ung mand, som jeg gav den. En lille gnom på højde med dig selv.
En skriverdreng.
Det var forkert at skilles så let ved jeres hustrus første gave.
Jeg gav min mand en ring og lod ham sværge aldrig at skilles ved den.
Og her står han.
Jeg sværger trygt på hans vegne, han aldrig ville gi den bort...
...og aldrig ta den af fingeren for alverdens skatte.
Nu var det bedst, om jeg hugged hånden af og svor, min ring gik tabt i kamp.
Bassanio gav sin ring væk.
Til dommeren, som bad derom og fuldt fortjente det.
Og hans skriverdreng, som sled tappert i det med sit skriveri, bad om min.
Og hverken herren eller hans tjener ville modta noget andet end ringene.
Kunne jeg føje løgn til fejl, nægted jeg det, men jeg bærer ikke ringen.
Den er... væk.
Så tomt for troskab er dit falske hjerte.
Aldrig deler jeg dit leje, før jeg ser ringen.
Og jeg ikke dit, før jeg ser min igen.
Min søde Portia...
Hvis du vidste, hvem jeg gav ringen, og for hvis skyld jeg gav den, -
- og aned du, for hvad jeg gav ringen, og hvor nødigt jeg skiltes fra den, -
- da alt blev afvist bortset fra ringen, -
- så blev din strenge vrede vist formildet.
Og kendte du den kraft, der bor i ringen...
...og halvt den kvindes værd, som gav dig ringen, -
- og ærens bud, som bød dig vogte ringen, -
- så havde du aldrig ofret ringen.
Nerissa lærer mig, hvad jeg skal tro. En kvinde fik min ring!
Nej, ved min ære, ved min sjæl. Ingen kvinde fik den...
...men en lærd jurist. Tretusinde dukater afslog han, -
- men bad om ringen, som jeg først nægted ham.
Og det var ham, der frelste livet for min bedste ven.
Hvad skulle jeg da gøre, kære?
- Jegmåttesende ringen efter ham. - Den doktor skal aldrig komme her.
For da han fik det smykke, jeg elsked, og som du svor at bevare...
...så vil jeg være gavmild som du selv.
Jeg vil ham intet nægte af alt, hvad mit er.
Min egen krop, min ægteseng. Og jeg skal sikkert gøre hans bekendtskab.
Portia, tilgiv mig min påtvungne synd.
Og her i alle disse venners påhør jeg sværger dig ved dine skønne øjne:
Jeg bryder aldrig mer en ed til dig.
Mit legem satte jeg i pant for ham.
Et pant til tør jeg gi. Jeg vover sjælen på...
...at jeres husbond...
...nu aldrig bryder mer sin tro med vilje.
Så må I...
...indestå for ham.
Giv ham denne...
...som han må gemme bedre end den anden.
Kom, Bassanio. Sværg at gemme denne ring.
Ved himlen!
- Det er jo den, jeg gav doktoren. - Jeg fik den af ham. Tilgiv mig.
For denne ring lå doktoren hos mig.
Og tilgiv mig, min søde Gratiano...
...for den selvsamme gnom til skriver...
...lå i min seng i nat for denne ring.
Det er, som hvis man reparerer veje ved sommertid, når vejene er gode!
Hvad? Er man hanrej, før man har fortjent det?
Nu ikke grov.
I står forbavsede?
Bassanio...
Her er et brev.
Det er fra Padua, fra Bellario.
Der vil du se...
...at Portia var juristen...
...Nerissa her var skriveren.
Loreno ved, jeg rejste bort straks efter dig og først er hjemme nu.
Du var doktoren, og jeg har ikke genkendt dig?
Du var skriveren, der skulle gi mig horn?
Ja. Men som aldrig gør det, medmindre han da når at blive mand.
Søde doktor...
...mit leje skal du dele.
Når jeg er borte, lig da med min hustru.
Til jer, Loreno.
Her har min skriver også lidt, der luner.
Her bringer jeg til jer og Jessica et gavebrev fra den rige jøde -
- på alt, hvad han ved døden efterlader.
I skønne damer lader manna regne på dem, der hungrer.
Det er næsten morgen.
Men du har sikkert ikke hørt nær nok om alt, hvad der er sket.
Lad os gå ind.
Der vil jeg ærligt svare dig på alt.
Nuvel.
Det første, Nerissa skal besvare under ed, det er:
Vil hun vente, til det blir nat på ny, eller gå nu til sengs ved morgengry?
Dog var det dag, ønsked jeg den omme, for med skriveren til sengs at komme.
Tro mig, fra nu af er der ingenting...
...jeg passer på som Nerissas ring.
Tekster: Henrik Thøgersen Scandinavian Text Service
frit efter Edvard Lembckes oversættelse af skuespillet