Venezia 1596
Jødehatet florerte i det 16. århundre,
selv i Venezia, Europas mektigste og mest frisinnede bystat.
Ved lov ble jødene tvunget til å bo i byens gamle støperikvarter
kalt Geto kvarteret.
Etter solnedgang var porten låst og bevoktet av kristne.
Om dagen skulle alle som forlot ghettoen gå med rød hatt
som tegn på at vedkommende var jøde.
Ågerkar!
Jødene fikk ikke besitte eiendom,
så de livnærte seg ved åger, utlån av penger mot renter.
Dette stred mot de kristnes lov.
De verdensvante venezianere så gjennom fingre med det,
men for religiøse fanatikere var det en alvorlig sak.
"Hvis en mann er rettskaffen og gjør det som er lovlig og rettferdig... "
"... hvis han ikke har bedrevet åger eller krevd renter,"
"men har unnsagt all synd"
" og handlet rettferdig mann og mann imellom..."
"... hvis han har fulgt loven og fulgt budene, "
"da er han rettskaffen og han skal leve."
"Men hvis han har bedrevet åger og krevd renter,"
"skal han da få leve? Nei, det skal han ikke."
"Er han skyld i vederstyggelighet, skal han dø." Så sier Gud Herren.
Antonio...
William Shakespeares Kjøpmannen i Venezia
Antonio. Bassanio?
Vinden friskner til, herre.
Signor Lorenzo?
Jessica...
Hvorfor jeg er så nedtrykt, vet jeg ikke.
Det sliter på meg. Du sier det sliter på deg.
Tungsinn gjør meg så tanketom at jeg sliter med å kjenne meg selv.
Dine tanker duver vel på havet.
Tro meg, hadde jeg så mye gods på spill,
så ville mine fleste tanker vært på reise med mitt håp.
Jeg ville gått og plukket gress og sett hvor vinden kom fra,
og granske kartet etter havn og lei.
Og alle ting som gjorde meg bekymret for min last
ville sikkert gjort meg tung til sinns.
Pusten som jeg kjølte suppen med ville gi meg febergrøss
når jeg tenkte på skaden som for sterk vind kan volde til sjøs.
Det er ikke det. Da er du forelsket.
Fy for snakk!
Ikke forelsket? Da sier vi at du er trist...
... fordi du ikke er glad. Der er herr Bassanio.
God morgen, mine herrer.
Når skal vi ha en munter kveld? Det passer når det passer dere.
Bassanio. Antonio.
Nå som Bassanio fant Antonio, går vi herfra.
Du ser dårlig ut, signor Antonio.
Du tar livet for alvorlig. Det glipper hvis man drar for hardt.
Jeg tar bare livet for det livet er, Gratiano.
Et spill der hver mann har sin rolle.
Og jeg den triste.
Kom, Lorenzo. Farvel så lenge. Jeg skal lese dere teksten etter middag.
Farvel.
Gratiano snakker uten stans om ingenting.
Mer enn noen annen i hele Venezia.
Vel...
Få høre nå.
Det du lovte å fortelle i dag.
Du vet det vel, Antonio, hvor mye jeg har brukt opp av mitt gods.
Jeg er bekymret for hvordan jeg redelig skal klare den gjelden
som min ungdoms...
... nok alt for ødsle liv har satt meg i.
Til deg, Antonio, er gjelden størst, i penger som i vennskap.
Og til ditt vennskap tør jeg betro de planene jeg fattet
til å bli kvitt og fri for all min gjeld.
Få høre, min venn Bassanio.
Og kan det stå...
... som du alltid selv sto, for et ærlig blikk...
... så bare stol på at min pung, jeg selv, alt hva jeg makter,
står fritt til rådighet for dine ønsker.
I Belmont bor en dame, rik på arv.
Og hun er vakker...
...og enda mer enn vakker: hun er god.
Og av hennes øyne fikk jeg engang skjønne, stumme bud.
Hun heter Portia og kan måle seg med Catos datter, Brutus' Portia.
Men hennes verd er ikke skjult for verden.
De fire vinder sender som beilere kjente menn fra alle land.
Å, du Antonio...
Hadde jeg bare midler til å ta min plass blant beilerne der...
... så tror jeg jeg ville vinne lykken.
Du vet at all min rikdom er på sjøen.
Og jeg har hverken kontanter eller varer nok til slike beløp.
Gå derfor nå.
Se om min kreditt er god her i Venezia.
Den skal vi tøye til det ytterste,
så du får utstyr til din reise til Belmont og den skjønne Portia.
Jeg forsikrer deg, Nerissa, jeg er lei av denne store verden.
Det ville du blitt, hvis du hadde like mye motgang som du har medgang.
Men de som spiser seg ihjel har det nok like dårlig
som de som dør av sult.
Hvis det var like så lett å gjøre det rette, som å vite hva det er,
så ble kapeller til kirker, og fattigfolks hytter til slott.
Men slike tanker hjelper meg ikke å velge en mann.
Å, det ordet velge!
Jeg kan jo hverken velge hvem jeg vil ha eller hvem jeg vil vrake.
Sånn er en levende datters vilje behersket av en død far.
Er det ikke ille nok at jeg ikke kan velge og vrake som jeg vil?
Din far var alltid en god mann,
og de kan få slike åpenbaringer når de ligger for døden.
Derfor vil lotteriet han påbød, de tre skrin av gull, sølv og bly,
utvilsomt bare bli vunnet av den mannen du vil kunne elske.
Hvor varmt føler du for de edle beilerne som har møtt frem?
Rams dem opp så skal jeg beskrive dem ut fra mine følelser for dem.
Hva sier du til den franske herren, monsieur Le Bon?
Vårherre bevares!
Vårherre har skapt ham, så han må vel gå for et menneske.
Hva sier du til Falconbridge, den unge baron fra England?
Se det antrekket.
Hva syns du om hertugen av Sachsens nevø?
Ille om morgenen når han er edru,
og verre enn ille etter middag, når han er full. Å, Nerissa!
Vent. Hvis han virkelig våget forsøket og valgte det rette skrinet,
ville du bryte din fars påbud dersom du avviste ham.
Av frykt for det verste ber jeg deg også om
å sette et stort glass rhinskvin på feil skrin.
Jeg gjør hva som helst heller enn å ekte en svamp.
Tre tusen dukater? Ser man det.
Ja, i tre måneder.
I tre måneder?
Ser man det. For hvilke Antonio kausjonerer.
Antonio kausjonerer?
Ser man det.
Kan du hjelpe meg? Vil du gjøre meg den tjenesten?
Får jeg høre ditt svar?
Tre tusen dukater i tre måneder, og Antonio kausjonerer for deg.
Hva svarer du på det?
Antonio er en god mann.
Har du noen gang hørt det motsatte?
Å nei. Nei, nei, nei.
Når jeg sier han er en god mann, mener jeg at han er solid.
Men hans eiendom er heller usikker.
Han har en galeon på farten til Tripolis, en annen til India.
Jeg hører dessuten at han har en tredje på vei til Mexico,
en fjerde til England...
... og annen dristig virksomhet spredt rundt omkring.
Men skip er bare planker, sjøfolk bare mennesker.
Det fins landrotter og vannrotter.
Tyver til vanns og tyver til lands.
Jeg mener sjørøvere.
Og så er det faren fra vannet, vinden og klippene.
Mannen er ikke desto mindre solid.
Tre tusen dukater. Jeg tror jeg kan ta kausjon fra ham.
Det kan du være sikker på. Kan jeg få snakke med Antonio?
Vil du spise middag med oss? Jo takk, for å lukte flesk?
For å ete skrotten profeten deres fra Nasaret manet djevelen inn i?
Jeg kjøper av dere, selger til dere, snakker med dere og går med dere.
Men jeg vil ikke spise med dere, drikke med dere eller be med dere.
Hvem kommer der? Det er signor Antonio.
Han kryper som en skattepakter.
Shylock! Hører du meg?
Jeg regner etter hva jeg har i kassen for tiden.
Og så vidt jeg husker kan jeg ikke reise hele summen nå.
Men Tubal, en rik hebreer av min stamme, bistår meg nok.
Benjamin! Gå og finn Tubal.
Men vent, hvor mange måneder var det nå?
Guds fred, signor. Vi sto nettopp og snakket om deg, velbårne herre.
Vet han hvor mye du trenger? Javisst. Tre tusen dukater.
I tre måneder. Javisst. Det har du jo sagt.
Men hør...
Jeg syns du sa at du aldri tar eller gir et lån på rente?
Aldri!
Tre tusen dukater, det er en pen, rund sum.
Lancelot!
Rentesatsene.
Tre måneder fra tolv.
La meg se hva renten blir.
Nå, Shylock...
Skal vi stå i gjeld til deg?
Signor Antonio...
Ofte og mange ganger har du brukt skjellsord mot meg på Rialto.
For mine penger og mine renter.
Det bar jeg med tålmodig skuldertrekk,
for å tåle er vår stammes kjennetegn.
Du kaller meg en vantro og en blodhund...
... og spytter på min jødiske talar...
... bare fordi jeg tenker på mitt ve og vel.
Men nå ser det ut som om du trenger meg.
Du kommer til meg og sier: "Shylock, la oss få penger."
Det sier du,
som har spyttet meg i skjegget og sparket meg,
som om du jog en ukjent kjøter fra din terskel. Nå vil du ha penger.
Hva skal jeg svare?
Bør jeg ikke svare:
"Har hunder penger?"
"Kan vel en kjøter låne deg tre tusen dukater?"
Kanskje jeg skulle bøye meg i støvet og med en slaves stemme ydmykt hviske:
"Du spyttet på meg sist onsdag, herre."
"Den og den dagen sparket du meg, en annen gang kalt meg en hund."
"Til takk for de komplimentene vil jeg låne deg så mye penger."
Det kaller jeg deg nok igjen. Spytter på deg, sparker deg igjen.
Lån oss ikke penger som til dine venner,
for når høster vennskap livløst metall fra venner?
Lån dem ut som til en fiende. Så kan du med bedre mine drive inn pantet.
Som du farer opp, da. Jeg vil bare være venner med deg.
Vinne ditt vennskap.
Og glemme alt fortred du gjorde meg.
Forsyne deg
og ikke ta en døyt i rente.
Og du vil ikke høre. Men tilbudet mitt er godt.
Det er godt.
Så vennlig vil jeg vise meg.
Bli med meg til en notar.
Der utsteder du meg et enkelt gjeldsbrev. Og for moro skyld,
hvis ikke du betaler summen der og da som det står i brevet,
så skal pantet være et skålpunds vekt av kjøtt
fra din levende kropp...
... som jeg kan skjære ut, og velge selv...
... hvilken del av kroppen din jeg vil ta.
Avtale.
Den kausjonen vil jeg underskrive og si at jøden viser stor godhet.
Du underskriver ikke på det der. Da blir jeg heller hjemme.
Ikke vær redd. Det forfaller ikke.
Om høyst to måneder venter jeg beløpet hjem hele tre ganger tre.
Å, fader Abraham, se disse kristne,
hvis egen harde ferd har lært dem å mistro andres tanker.
Si meg engang...
Hvis han går over tiden, hva har jeg vunnet på å drive inn pantet?
Et skålpund kjøtt av en mann er mindre verd og mindre nyttig
enn kjøtt av okse, sau og geit.
For å kjøpe hans vennskap...
... viser jeg ham mitt.
Og vil han, greit. I motsatt fall: farvel.
Krenk meg ikke for mitt vennskaps skyld.
Shylock...
Jeg går med på det.
Avvis meg ikke fordi min hud er mørk.
Det mørke skrud fikk jeg av solen, den som er min nabo og min bror.
Yalla!
Bring meg den vakreste mann fra nord, der Phøbus' ild knapt tør en istapp.
For din skyld lar vi en åre åpne
og ser hvem sitt blod er rødest. Hans eller mitt.
Jeg sier deg, frøken :
Dette ansiktet har skremt tapre menn.
Og jeg sverger
at min hjemstavns beste piker også har elsket det.
Jeg byttet ikke farge for andre enn for deg, min skjønne dronning.
Jeg kan jo ikke ledes i mitt valg, bare av et pikeøyes kresne lune.
Dessuten nekter lotteriet om min skjebne meg retten til å velge fritt.
Men var jeg ikke bundet av min far
og tvunget til å ekte den mannen som vinner meg på nevnte vis...
... da sto du, viden kjente prins...
... like høyt i gunst som noen av de gjester jeg har sett til nå.
Takk for dette.
Før meg til disse skrinene. Jeg prøver lykkens gunst.
Min gode Leonardo. Når alt dette er kjøpt,
og alt er i orden, så kom igjen.
Jeg holder fest i kveld for mine beste venner.
Ha aftensmåltidet klart til senest klokken ni.
Sørg for at disse brevene blir levert.
Og få bestilt livreen.
Min samvittighet forbyr meg å rømme fra jøden, min herre.
Kan du si meg veien til herr jøden? Kjenner du meg ikke, far?
Herregud, som har du forandret deg!
Hvordan kommer du og din herre overens? Jeg har en gave til ham.
Jeg dør av sult i hans tjeneste, far. Jeg er glad for at du har kommet.
Gi din gave til signor Bassanio, som deler ut flotte nye livreer.
Bassanio!
Gratiano. Jeg har en bønn. Ikke si nei.
Jeg må bli med deg til Belmont. Da må du vel.
Du er for sprelsk, for rå, for kjapp i munnen.
Det kler deg godt og regnes i våre øyne ikke som en feil,
men der man ikke kjenner deg, der virker det litt...... frisinnet.
Spe et par svale dråper sindighet i ditt altfor spretne sinn,
så jeg ikke for din villskap skaper feil inntrykk på Belmont.
Signor Bassanio!
Er jeg ikke kledd i ærbarhet, snakker pent, banner bare litt...
... ser from ut, går med bønnebok i lommen,
skjuler øynene under hattebremmen...
... og sier dannet "Amen", så stol aldri på meg mer.
Så la oss se hvordan du ter deg.
Jo, men i kveld har jeg fri.
Ikke bedøm meg på denne kvelden.
Gud velsigne Eders velbårenhet. Signor Bassanio?
Mange takk. Vil du meg noe?
Her er min sønn, herre. En fattig tjener.
Ikke noen stakkar, men den rike jødens tjener,
som gjerne ville, som min far skal spesifisere...
Han har en stor deklinasjon, som man sier, til å tjene.
For å si det kort så er saken at jeg tjener hos jøden,
og det er mitt ønske, som min far skal spesifisere...
Sannheten er, som min far som er en gammel mann, skal protestere...
Her har jeg en duepostei jeg vil skjenke Eder. Min begjæring er...
Begjæringen er å malplassere meg, som du vil høre av denne mann,
og, når jeg selv skal si det, gamle stakkar, min far.
En om gangen. Hva vil du?
Tjene deg, herre. Det er det graverende i saken.
Din bønn er oppfylt, hvis det er fremgang
å bytte fra den rike jødens tjeneste og slå følge med en fattig adelsmann.
Det gamle ordtaket er godt fordelt mellom min herre, Shylock, og deg.
De har "Guds nåde", og han har "nok".
Fint sagt.
Sørg for at han får en spesielt tilredt drakt.
Det gjør meg vondt at du vil bort fra far. Vårt hus er helvete,
og du, en lystig djevel, berøvet det litt av kjedsomheten.
Og Lancelot... I kveld ser du Lorenzo som din nye herres gjest.
Gi ham dette brevet.
Det er strengt fortrolig.
Farvel. Jeg vil nødig at far så meg i snakk med deg.
Farvel.
Tårene mine slår seg på stemmebåndet. Allerdeiligste hedning. Søte jødinne.
Å, Lorenzo...
Bare hold ord. Det vil forsone denne spliden.
Så blir jeg kristen, og din søte kone.
Jessica?
Jaså...
Nå får du se.
Med egne øyne skal du se forskjell på gamle Shylock og Bassanio.
Hos ham skal du ikke fråtse som du har gjort hos meg.
Heller ikke sove, snorke eller slite tøyet. Ikke hos ham.
Jessica?
Jessica! Hvem ba deg rope?
Jeg har ikke bedt deg rope.
Du pleide ellers å si jeg ikke kunne gjøre grann uten å bli bedt om det.
Du ropte? Hva skal jeg?
Jeg er bedt ut i kveld. Her har du nøklene.
Hvorfor går jeg?
Av vennskap er jeg ikke innbudt.
Du smisker for meg.
Nei, jeg går og fråtser på den ødsle kristnes regning.
Jessica, mitt barn, pass på huset.
Jeg går nødig.
Her legges feller for min sjelefred...
... for jeg drømte om pengesekker i natt.
Å, herre, nå må du altså gå. Min unge herre regner med deg.
Og jeg med ham.
Og de har noe fore.
Jeg sier ikke at du får se en maskerade, men hvis du gjør,
så var det ikke for ingenting jeg fikk neseblod siste 2. påskedag.
En maskerade?
Hør på meg, Jessica.
La være å gå opp i vinduet og stikke hodet ut
og se på de kristne narrenes tilmurte fjes.
Slipp ikke larmen av det dumme gjøglet inn i mitt edru hus.
Ved Jakobs stav! Jeg har lite lyst på fest i kveld.
Men jeg går.
Gutt, gå først. Si jeg kommer.
Jeg skal gå først, herre.
Frøken, se ut vinduet allikevel.
Snart er det en kristen her som jødinnens blikk er verd.
Hva sier han, den narren av Hagars slekt?
Han sa: "Farvel, min frøken." Ikke annet.
Den tåpen kan være god nok, men en slukhals.
Sen som en snegl i arbeidet, sover hele dagen som dovendyret.
Derfor sender jeg ham bort.
Gå inn, Jessica. Kanskje jeg er straks tilbake igjen.
Gjør som jeg har sagt nå.
Farvel.
Og hvis min lykke ikke brister, jeg en far og du en datter mister.
Hvordan kan jeg vite om jeg velger riktig?
Mitt bilde ligger i det ene skrin. Og hvis du velger det, er jeg din.
Måtte en gud styre mitt valg.
Få se.
"Den som velger meg, må ofre alt og våge alt."
Ofre? For hva?
For bly? Våge for bly?
Det skrinet truer.
Menn som våger alt, gjør det i håp om gevinst og fordel.
Et gyllent sinn bøyer seg ikke etter skrap.
Jeg gir og våger ingenting for bly.
Hva sier sølvet med sin jomfruglød?
"Den som velger meg, han får det han fortjener."
Vent, Marokko...
... og vei ditt verd med en upartisk hånd.
Jeg fortjener damen ved min byrd, min rikdom, mitt edle vesen
og min fine dannelse!
Sett at jeg sto på det og valgte her?
"Den som velger meg...
... skal få det mang en mann...
... begjærer."
Det er jo henne! Henne begjærer alle menn.
Fra alle verdenshjørner kommer de for å tilbe denne helligdom,
dette helgenbildet av kjøtt og blod.
Få nøkkelen! Det velger jeg. Og la nå skrinet gi meg deg.
Her er den, prins.
Og er mitt bilde der, så har du meg.
Å, helvete!
Hva er det?
"Alt er ei gull som glimre kan, sier et ordspråk i vårt land."
"Gull verner ei mot ormetann."
"Farvel. Ditt frieri er avslått, mann."
Min lykkes kastet, Shylock, jeg takker deg.
En skål for høyt skattede bekjentskaper.
En skål for ditt helbred, Antonio.
Den håndskriften kjenner jeg. En deilig håndskrift.
Men hvitere enn det papiret den skrev på, er hånden som skrev.
Møt meg i kveld.
Her er buegangen der Lorenzo ba oss vente.
Det er over tiden.
Rart han kommer etter tiden. En elsker løper ellers alltid foran.
Sånn er det nå engang.
Hvem går fra bordet med samme matlyst som da han satte seg?
Unnskyld at det tok så lenge.
Hei, er det noen her?
Hvem der?
Si det for sikkerhets skyld, skjønt jeg sverger jeg kjenner stemmen.
Lorenzo og din elskede.
Helt sikkert Lorenzo, og min elskede så avgjort.
Hvem andre enn du kan vite at jeg er din, Lorenzo?
Din sjel og himmelen vitner at du er det.
Her, grip det skrinet. Nei!
Det kan betale seg.
Så skjønt med mørket, så du ikke ser meg,
for jeg må skamme meg over min forvandling.
Men kjærlighet er blind...
... og elskende ser ikke selv det tåpelige de gjør.
For så de det, så rødmet Amor selv ved å se meg her omskapt til gutt.
Stig ned, og vær min fakkelbærer.
Du driver meg frem i lyset, venn. Jeg som burde være skjult.
Det er du jo nettopp i den søte guttedrakten.
Men kom nå, for snart tar nattens tette mørke flukten.
Jeg forgyller meg med mer dukater og er hos deg snart.
Ved Gud, jeg elsker henne. Inderlig.
For hun er klok, hvis jeg kan dømme rett.
Og pen, hvis mine øyne ikke lyver.
Og tro, som hun beviser meg dette.
Og derfor, som hun er, klok, skjønn og tro,
får hun bolig i mitt ømme hjerte.
Hvem der?
Signor Antonio! Gratiano, hvor blir du av?
Nå er den ti, og våre venner venter på dere. I kveld ingen maskerade.
Vinden har snudd. Bassanio vil om bord. Tyve bud har jeg sndt etter deg.
Jessica!
Jeg iler tilbake.
Forhast deg ikke for min skyld, La tiden modne alt i ro og mak.
La ikke jødens gjeldsbrev forstyrre deg i dine elskovstanker.
Vær glad, og tenk nå bare på å beile...
... og å vise kjærlig framferd, som passer seg i denne sak.
Jessica...
Aldri hørte jeg en klagesang så sanseløst forvirret...
...som da den jødehunden skrek høyt på gaten.
"Min datter!" "Å, dukater! Å, datter!"
Jøden skrek så Dogen våknet og tillot å ransake Bassanios skip.
Han kom for sent, for det sto ut av havnen.
Jeg håper at Antonio passer tiden...
... for ellers må han bøte.
Å, forresten...
Jeg traff en franskmann i går.
Han sa at det i det snevre sundet mellom Frankrike og England...
... var strandet et fartøy her fra landet med kostbar last.
Jeg tenkte på Antonio...
... og håpet i stillhet at det ikke var hans skip.
Frøken! Frøken!
Skynd deg!
Prinsen av Aragon har avlagt ed og kommer straks hit for å velge.
"Den som velger meg, må ofre og våge alt."
Du må se bedre ut, før jeg skal ofre og våge.
Nå det gylne skrinet.
Hva står det her?
"Den som velger meg skal få...
... hva mang en mann begjærer."
Jeg avstår fra hva mang en mann begjærer.
For jeg ønsker ikke det samme som en vanlig mann...
... og tuter ikke med den vulgære flokk.
"Den som velger meg, han får det...
... han fortjener."
Fornuftig sagt.
Jeg velger det fortjente.
Gi meg nøkkelen, så jeg kan åpne for min lykke nå.
For langt et omsvøp for det du finner der.
Hva er det?
Et narrefjes som plirer til meg...
... og rekker meg en seddel?
Fortjener jeg bare et narrehode?
Er det min lønn?
Er det hva jeg fortjener?
Å krenke og å dømme er to helt motsatte ting.
Jeg var en narr som ville beile...
... med narrehoder to må jeg vel seile.
Antonios skip har strandet. Gått ned med mann og mus.
Hele lasten er gått tapt.
Signor! Kom hit opp!
Hvem der?
Det er jøden!
Kom og forlyst deg med oss! Smak mine kristne gleder!
Hva nytt på Rialto?
Et av Antonios skip har strandet med rik last i trange farvann.
Goodwin Sands tror jeg det kalles. En farlig og uhellsvanger grunn,
hvor skroget av mangt et stolt skip ligger begravet.
Hva mener du? Gid det er slutten for hans tap.
Nå, Shylock...
Hva nytt hos kjøpmennene?
Du vet jo alt om min datters flukt.
Du vet det jo... ... så godt som noen.
Og Shylock visste for sin del at fuglen var flyveferdig.
Og da er det alltid dens natur å forlate redet.
Jeg skal lære henne, skal jeg. Men si oss...
Har du hørt om havet har påført Antonio tap eller ikke?
La ham huske på pantet.
Ågerkar har han alltid kalt meg. La ham nå huske på pantet.
Han lånte ut penger av kristen vennlighet.
La ham nå huske på pantet!
Om det skulle forfalle, så skjærer du det vel ikke ut? Hva skal du med det?
Makk, for fisk.
Hvis det ikke kan nære annet, så kan det nære min hevn.
Han har ydmyket meg...
... og skilt meg fra en halv million.
Han har ledd av mine tap, spottet min vinning,
forhånet mitt folk, forpurret mine forretninger,
gjorde mine venner kalde. Og av hvilken grunn? Jeg er jøde!
Har ikke en jøde øyne? Har ikke en jøde hender...
... organer, skikkelse, sanser, lidenskaper?
Lever han ikke av samme mat? Såres han ikke av samme våpen?
Er han ikke utsatt for samme sykdommer?
Blir han ikke varm, kald av samme vinter og sommer som en kristen?
Hvis dere stikker oss, blør vi ikke da?
Hvis dere kiler oss, ler vi ikke da?
Hvis dere forgifter oss, dør vi ikke da?
Og når dere gjør oss fortred, skal vi ikke hevne oss da?
Er vi deres like i alt annet, vil vi også likne dere i det.
Når en jøde gjør en kristen fortred, hvilken hævn viser han da? Hevn.
Når en kristen gjør en jøde fortred, hva skal hans saktmodighet være
etter de kristnes eksempel da?
Hevn, selvsagt.
Den nederdrektigheten dere har lært meg, vil jeg utøve.
Og det skulle stå ille til om jeg ikke overgår mine læremestre.
Antonio er hjemme. Vi må snakke med ham.
Hva nå, Tubal?
Hva nytt fra Genova? Har du funnet min datter?
Jeg har ofte hørt snakk om henne.
Men å finne henne har jeg ikke klart.
Hvorfor det?
Å ja, å ja, å ja.
En diamant er borte...
... som kostet meg to tusen dukater i Frankfurt.
Forbannelsen har aldri rammet vårt folk slik som nå.
Jeg har aldri følt den...
... før nå.
Jeg skulle ønske min datter lå død for mine føtter...
... og edelstenene var i ørene hennes.
Ikke noe spor av dem.
Å, tap på tap.
Tyven stakk av med så mye, og så mye for å få tak i tyven.
Og ingen oppreisning.
Ingen hevn.
Og ingen ulykker...
... andre enn de som faller over mitt hode.
Ingen...
... sukk andre enn de jeg drar.
Ingen tårer andre enn de jeg gråter.
Jo, andre folk har da også uhell.
Antonio har, etter det jeg hørte i Genova...
Hva? Hva, hva? Uhell?
... mistet en galeon som kom fra Tripolis.
Gud være lovet! Gud være lovet!
Hva hørte du i Genova?
Din datter har i Genova, har jeg hørt...
... på en kveld ødslet bort fire snes dukater.
Du stikker en dolk i meg.
Jeg ser aldri gullet mitt mer.
Fire snes dukater...
... på en kveld. Fire snes dukater!
Jeg tok følge til Venezia med flere av Antonios kreditorer,
som sverger på han må gå fallitt.
Det gleder meg.
Jeg skal pine ham. Jeg skal martre ham. Det gleder meg.
En av dem viste meg en ring
han hadde fått av din datter for en apekatt.
Den elendige... !
Du piner meg, Tubal. Det var min turkis.
Jeg fikk den av Lea, hennes mor, før jeg ble gift.
Jeg ville ikke gitt den bort for en hel urskog av apekatter.
Men Antonio er ferdig, det er sikkert og visst.
Ja, det er sant.
Gå, Tubal.
Skaff meg en rettsbetjent.
Bestill ham fjorten dager før dagen.
Jeg vil ta hjertet ut av Antonio, hvis han lar gjeldsbrevet forfalle.
Gå, Tubal, og møt meg ved vår synagoge.
Frøken!
En ung venezianer har stanset ved porten.
Han er sendt for å melde deg sin herres ankomst.
Aldri så jeg et så lovende elskovsbud.
Aldri kom en så søt april med bud om den rike sommerens nærhet...
... som dette budet kommer før sin herre.
Si ikke mer. Jeg frykter nesten at du snart sier at du er i familie,
så fine ord du bruker til hans pris.
Kom, Nerissa. Jeg iler for å se Cupidos post som gjør så nett entré.
Bassanio? Gud Amor, la det skje!
Noe sier meg, ikke kjærlighet, at jeg vil nødig miste deg.
Og du vet at hat vil ikke gi et råd som det.
Jeg beholdt deg helst en måned eller to for du fikk prøve lykken.
Jeg kunne veilede deg.
Men da bryter jeg min ed.
Det vil jeg aldri gjøre.
Da kan du gå glipp av meg.
Men gjør du det, fikk du meg til å ønske jeg hadde brutt min ed.
Skam få dine øyne. Du forhekser meg og splitter meg.
Den ene halvdelen av meg er din, den andre din. Mitt er ditt, så...
... du får alt.
La meg velge, for som jeg er, er jeg på pinebenken.
På pinebenken, Bassanio?
Bekjenn da straks det forræderi din kjærlighet skjuler.
Bare tvilens onde høyforræderi...
... som vekker angsten for min elskovs lykke.
Men du snakker jo på pinebenken, hvor folk i nød sier hva som helst.
Lov meg mitt liv, og jeg bekjenner sannhet.
Nåvel.
Bekjenn og lev. Bekjenn og elsk.
Det er hele summen av hva jeg bekjenner.
Men nå til min lykke... og skrinene.
Så gå da.
I det ene er jeg gjemt.
si, hvor fødes elskovs lyst?
i vårt hode, i vårt bryst?
hvor kan den fostres trygt og tyst?
Gi svar
Det ytre skinn er minst det sanne vesen.
Man bedras av en smule pynt.
I retten, kan en se en nedrig sak,
som ikke, krydret av elskverdig tale,
kan sløre hvert et spor av skam?
I troen... hvor er den synden
som ikke en og annen ærbar sjel velsigner med et skriftsted
og låner den et visst ytre skinn...
... av dyd?
Kast et blikk på skjønnhet, og du skal se...
... at den er innkjøpt etter vekt.
Og derfor, du blanke gull, vil jeg ikke velge deg.
Og ikke deg, bleke hvermannstrell som går fra hånd til hånd.
Men deg...
... du skrinne bly som truer mer enn lover...
Din jevnhet sier meg mer...
... enn store ord.
Deg velger jeg.
Bring meg på lykkens bord.
Min elskov, rolig. Spar din salighet. Jeg kunne bukke under.
Hva ser jeg?
Den skjønne Portias bilde.
Hvilken halvgud har etterliknet skapningen?
Beveger øynene seg? Eller vugger de på mine øyenstener?
Å, hennes øyne. At han klarte å se for å male dem?
Men som mine lovord forringer det skyggebildets prakt.
Sikkert er det at bildet bare er en avglans...
... av originalen.
Her er seddelen. Min lykkes sum og innhold.
"Alle som bak det ytre ser...
... velg og vind på hans manér."
"Sett i hatten du din fjær. Vær tilfreds og søk ei mer."
"Har du gjort din lykke her, og den lykke er deg kjær...
... vend deg mot din dame der...
... med et Kyss din rett begjær."
Et vennlig ord!
Du skjønne brud...
Tilgi at jeg på dette bud...
... både gir...
... og tar.
Som en som kjempet i kappestrid og nå forliter seg på folkets gunst.
Omkring seg hører han bifallsrop og står der svimmel mellom frykt og håp.
I tvil om det var sannhet, det jeg så...
... til selv du setter segl av visshet på.
Du ser meg, herr Bassanio. Her står jeg som den jeg er.
Skjønt for egen del ikke ærgjerrig i ønsket om å være stort bedre...
... ønsker jeg meg for din skyld tre ganger tyvefold forbedret.
Tusenfold så pen.
Titusenfold så rik.
Jeg ville, for å skattes høyt av deg, i dyder, skjønnhet...
... rikdom og venner...
... være helt uten like.
Men min hele sum er noe som i korthet sagt...
... bare er en ung pike.
Ukyndig, uerfaren.
Hun har det hell at hun ikke er for gammel til å lære.
Større hell er det at hun ikke er mer dum enn at hun kan lære.
Det største hell er allikevel...
... at hennes sinn ømt gir seg hen til ditt for å bli ledet...
... som til sin herre, sin mester...
... sin konge.
Mitt gods...
... mine tjenestefolk og jeg selv...
... er nå dine, herre.
Ta alt med denne ringen.
Men mister du den eller gir den bort...
... så vil det varsle kjærlighetens død...
... og gi meg årsak til å klage på deg.
Min frøken...
Du har gjort meg stum.
Nå snakker bare blodets strøm i mine årer. Hele min sjel er i opprør.
Men når denne ringen forlater denne fingeren...
... da forlater også livet meg. Og da kan du trygt si :
"Bassanio er død."
Signor Bassanio, min edle frøken.
Jeg ønsker deg alt hell som du kan ønske.
Og når det behager herskapet å holde bryllup, ber jeg om
at også jeg samtidig får gifte meg.
Med glede.
Hvis du kan finne en kone.
Takk, herre, henne har du skaffet meg.
Mitt øye er så raskt som ditt, herre.
Du så på frøkenen...
... jeg la merke til piken.
Er det sant, Nerissa? Ja, min frøken.
Gratiano, er det alvorlig ment? Ja, på æresord.
Vår bryllupsfest skal vinne glans ved deres.
La oss vedde tusen dukater om hvem som får en gutt først!
Kan du reise en sånn sum? Nei.
Men det er jo en annen slags reisning vi får bruk får.
Hallo!
Men hvem er det?
Det brevet må inneholde noe grusomt. Det stjeler fargen fra Bassanios kinn.
En elsket venn er død, for ikke noe annet i hele verden
kunne ryste et sterkt og mandig sinn sånn.
Hva? Enda verre?
Bassanio, jeg er nå ditt halve selv...
... og du skal ærlig dele halvt med meg alt som det brevet brakte.
Her står ord av de verste som noen gang svertet et papir.
Min elskede...
Da først jeg tilsto min kjærlighet for deg
fortalte jeg deg åpent at all min rikdom rant i mine årer.
Jeg var av god familie, det var sant. Og allikevel...
... selv om jeg regnet meg for ikke noe...
... så skal du se hvor mye jeg har skrytt.
Dengang jeg sa til deg at jeg ikke eide noe...
... da burde jeg ha sagt jeg eier mindre enn ingenting.
For sant å si har jeg bundet meg til en trofast venn
og til gjengjeld bundet ham til hans erkefiende.
Og det bare for å hjelpe meg. Se på brevet.
Arket er hans kropp, hvert ord et sår som blør hans hjerteblod.
Men Solanio, er det sant?
Kom ikke noe skip uskadd frem? Fra Tripolis, Mexico, England?
Ikke ett, herre.
Og om han kunne betale jøden nå med penger, tok han dem neppe.
Han plager Dogen at det er et brudd på statens frihet å nekte ham ans rett.
20 kjøpmenn, Dogen og de fremste i rådet har prøvd å overtale ham.
Men ikke noe får ham fra hans hatske krav om bot, rettferdighet
og hans gjeldsbrev.
Mens jeg var hos ham
hørte jeg ham sverge i nærvær av hans landsmenn Chus og Tubal
at han heller ville ha Antonios kjøtt
for tyve ganger hele summen som han skylder.
Og det vet jeg, edle herre: Forbyr ikke lov og myndighet dette...
... så vil det gå galt med arme Antonio.
Er det din kjære venn som er i nød?
Min beste venn.
Hvor stor er summen som han skylder jøden?
Tre tusen dukater for min regning.
Ikke mer? Betal ham seks tusen, og slett hans gjeldsbrev.
Betal ham tredobbelt beløp
før et hår på hodet av en venn som ham skal krummes for Bassanios skyld.
La meg høre brevet fra din venn.
"Kjære Bassanio. Alle skip har forlist. Mine kreditorer er harde."
"Min formue er nesten oppbrukt."
"Mitt gjeldsbrev til jøden er forfalt, og jeg kan nå umulig redde livet."
"Derfor er alt mellomværende mellom deg og meg nå slettet."
"Hvis bare jeg kunne se deg ved min død. Men gjør som du syns."
"Hvis ditt vennskap ikke beveger deg til å komme,
så ikke la mitt brev gjøre det."
Å, min elskede.
Reis straks. Men først...
... før meg til kirken, og gjør meg til din hustru.
Dra så fort til Venezia til din venn.
For aldri skal du hvile ved Portias side med urolig sjel.
Du skal få med gull som dekker tyve ganger gjelden. Når det er gjort...
...så bring din venn med hjem.
Jeg og Nerissa lever inntil da som jomfruer og enker.
Skynd deg, kom.
For på din bryllupsdag må du av sted.
Pass på ham, vekter. Ikke noe snakk om medynk.
Det er tosken som ga gratis lån. Hør her, gode Shylock...
Jeg krever mitt pant. Mitt pant.
Jeg svor en ed. Jeg krever mitt pant.
Du kalte meg hund før du hadde grunn. Men er jeg hund,
så vokt deg for min tann. Jeg skal få rett hos Dogen.
Ikke begriper jeg at I er så dumme å kave rundt for ham på hans vegne.
Jeg ber deg, hør!
Jeg vil ikke høre på deg. Jeg krever mitt pant, så ti stille!
Meg gjør du ikke til en medgjørlig tosk,
som ryster rørt på hodet, sukker og gir seg for kristne talsmenn.
Jeg er lei prat. Ikke følg meg.
Jeg krever mitt pant.
Den mest hardhjertede kjøter som lever blant mennesker...
La ham gå.
Jeg kaster ikke bort flere bønner på ham.
Han trakter meg etter livet.
Grunnen vet jeg.
Dogen vil ikke la boten gjelde. Dogen kan ikke stanse rettens gang.
For hvis den likerett hver fremmed nyter her i Venezia ikke aktes,
blir troen på rettferdigheten rokket.
Så bare gå.
Min sorg og mine tap har svekket meg.
Jeg får knapt et skålpund kjøtt å avse til min blodtørste kreditor.
Bare Bassanio kom og fikk betalt sin gjeld...
... så fikk jeg ro.
Frue, hvis du visste hvor fint et menneske det er du hjelper,
hvor trofast en venn av dine edle husbond,
så ble du mer stolt av dette enn vanlig godhet.
God gjerning har jeg ennå aldri angret og gjør det ikke nå.
For mellom nære venner i lag må det nødvendigvis være
likhet i ytre vesen, ånd og tankegang.
Og derfor tror jeg at denne Antonio,
som er min husbonds beste venn, må være lik min husbond.
I så fall, hvor lav er ikke prisen jeg betaler for
å befri min elskedes tvillingsjel fra en så djevelsk grusomhet.
Dette likner alt for mye selvros. Ikke mer om det. Til andre ting.
Lorenzo, jeg overgir i dine hender all myndighet og godsets drift
til min husbond kommer hjem.
Jeg selv har gitt Gud det løfte å leve i bønn og meditasjon
alene med Nerissa som selskap til våre menn er hjemme igjen.
Jeg lyder alle dine milde bud. Må lyse, glade tanker følge dere.
Dra straks til Padua. Gi det brevet til min slektning doktor Bellario.
Er det ikke sant, Bellario?
Se, Jessica.
Se som himmelens gulv er innlagt tett med blanke, gylne skiver.
Selv den minste kloden du kan se, den synger som en engel i sin flukt.
I de udødelige sjeler bor musikk som den.
Men så lenge sjelen er stengt inne i vår kropps forgjengelige leirdrakt,
hører vi den ikke.
Søt musikk gjør nå aldri meg munter.
Det er fordi du lytter med din sinn.
Den som ikke har musikk i sjelen og ikke sanser skjønne harmonier,
har lett for svik, forræderi og ran.
Hans åndsliv er dorskt som natten, og lidenskapen svart som helvete.
Tro ingen mann som det.
Lytt til musikken.
Våre ektemenn ser vi langt før de aner.
Ser de oss? Det gjør de, ja.
Men i en sånn drakt at de skal tro vi er forsynt med det vi mangler.
Jeg vedder på at når vi er maiet ut som menn,
blir jeg den flotteste av oss to gutter.
Kall jøden inn for retten.
Gjør plass, og la ham stå her fremme.
Deres Høyhet, her kommer han.
Shylock...
Allverden og jeg selv tror
at du driver denne ondskap som et spill til like før det skjer.
Og at du med barmhjertighet og anger vil forbause oss langt mer,
enn alle nå forbauses over din forstilte grusomhet.
Hva sier du, jøde? Alle venter på et vennlig svar.
Min hensikt har jeg meddelt Deres Høyhet.
Og jeg har svoret ved vår hellige sabbat
å ta min rett og det forfalne pantet.
Og hvis du nekter det,
så la det ramme Venezias privilegier og frihet.
Du spør meg hvorfor jeg heller velger et stykke slaktekjøtt
enn tre tusen dukater. Til det kan jeg bare svare:
Fordi jeg har lyst. Er det svar?
Sett at mitt hus var plaget av en rotte,
og jeg fikk lyst å gi ti tusen dukater for å få den drept?
Er det et godt nok svar?
En avskyr grisen med åpent gap. En annen raser når han ser en katt.
Og andre, når en sekkepipe uler, kan ikke holde tett.
For sinnets drift behersker lidenskapen og bestemmer
hva den skal elske eller hate. Her har du ditt svar:
Slik det ikke finnes årsak til at en avskyr en gris som gaper,
en en ganske harmløs katt
og en en oppblåst sekkepipe som får ham til gjøre seg våt
og selv plaget må plage andre,
slik kan og vil jeg ikke gi annen grunn enn denne :
Jeg har et inngrodd hat til og en avsky for Antonio,
og derfor forfølger jeg, meg selv til tap, min sak mot ham.
Var det svar nok? Nei!
Det er ikke noe svar, harde mann, som unnskylder slik grusomhet.
Ingen har sagt at dere må like det jeg svarer.
Slår alle det ihjel de ikke elsker?
Hvem hater det han ikke gjerne dreper?
Hver krenkelse blir ikke straks til hat.
Vil noen bites av en slange to ganger?
Jeg ber deg...
Husk det er jøden du snakker til.
Du kunne like gjerne stå ved stranden...
... og gi havet ordre om å stagge tidevannet.
Du kunne like gjerne...
... spørre ulven hvorfor fåret breker etter et lam.
Du kunne like gjerne bryne deg på alt det hardeste...
... som mildne det...
... som hardest er i verden, hans jødehjerte.
Derfor ber jeg dere, ikke mer megling.
La meg så fort som mulig motta min dom, og jøden sin vilje.
Nei!
For dine tre tusen dukater...
... byr jeg deg seks.
Om hver dukat av de seks tusen var delt i seks,
og hvert stykke var en hel dukat,
jeg tok dem ikke. Jeg vil bare ha mitt pant.
Hva nåde kan du håpe på når du ikke viser noen selv?
Hvilken dom må jeg frykte når jeg ikke gjør noen urett?
Dere har mange kjøpte treller,
som akkurat som esler, hunder og muldyr
blir brukt til usselt slit, for dere har kjøpt dem.
Tenk om jeg sa : "Sett dem fri. Gift dem med deres døtre."
"De sliter og sleper. Gi dem seng like myk som deres."
"Kjæl for deres gane med samme lekre retter."
Dere ville svart: "Trellene er vår eiendom." Jeg svarer dere det samme.
Det pund kjøtt jeg krever av ham er dyrekjøpt.
Det er mitt.
Det er mitt!
Det er mitt.
Og jeg skal ha det.
Nekter dere meg det...
... så skam få deres lov!
Da har Venezias rett tapt sin kraft.
Jeg krever dom. Svar meg nå.
Får jeg den?
Stillhet! Stillhet! Stillhet!
Å heve retten har jeg makt til,
om ikke Bellario, doktoren jeg kalte til voldgift, møter opp i dag.
Deres Høyhet!
Ute står et bud fra Padua med brev fra doktoren.
Fra Padua, fra Bellario? Ja. Bellario hilser Deres Høyhet.
Hva skal den kniven du bryner? Skjære ut pantet av skyldneren.
Kan ingen bønner nå deg? Ingen, du har vett til å finne på.
Så dra til helvete, din usle hund! Hva er rettferdighet, når du lever?
Før du bryter seglet på gjeldsbrevet med skrål, skader du lungene dine.
Lapp på viddet ditt, unge venn, ellers forfaller det totalt.
Jeg krever loven.
Jeg krever loven! Stillhet!
Brevet anbefaler retten en ung, men høyt lærd doktor. Hvor er han?
Han venter utenfor på å høre om du vil gi ham adgang.
Før ham inn med skyldig høflighet.
I mellomtiden skal retten høre Bellarios brev.
"Deres Høyhet skal vite at jeg ligger alvorlig syk,
men da budet kom hadde jeg besøk av en ung doktor ved navn Balthasar."
"Han vil i mitt sted gjøre det Deres Høyhet ba meg om."
"La ikke det han mangler i alder stå i veien,
for jeg har aldri sett en så ung kropp med så et gammelt hode."
Det er hva Bellario har skrevet.
Og her er doktoren, formoder jeg.
Vær velkommen.
Sett deg.
Er du kjent med den uenighet som retten her skal prøve?
Jeg er tilstrekkelig kjent med saken.
Hvem her er kjøpmannen, og jøden? Antonio og gamle Shylock, tre frem.
Er Shylock ditt navn? Mitt navn er Shylock.
Det er en merkverdig sak De forelegger,
men i lovmessig form. Venezias lov kan ikke nekte deg å føre sak.
Han har deg altså i sin makt? Det sier han.
Vedstår du deg gjeldsbeviset? Ja.
Da må jøden vise seg barmhjertig.
Hvorfor? Hva tvinger meg?
Barmhjertighet kan ikke tvinges frem.
Den faller som det milde regn fra himmelen ned på jorden.
Velsigner den som gir og den som mottar.
Hos makten er den mektigst.
Den smykker monarken på sin trone mer enn kronen.
Hans septer er symbol på jordisk makt, på ærefrykt og majestet,
der skrekk og frykt for kongemakten bor.
Men nåden, den står over septrets makt.
I kongers hjerte sitter den på tronen.
Den er Guds eget kjennetegn og merke,
og jordisk makt likner mest Guds egen når nåden mildner retten.
Derfor, jøde...
... skjønt du her krever lov og rett, så husk...
... at hvis rettferdigheten gikk sin gang ble ingen av oss frelst.
Vi ber om nåde,
og samme bønn skal lære oss å øve barmhjertighet selv.
Dette sier jeg for å mildne lovens strenge krav.
For står du på det
er denne strenge domstolen nødt til å dømme mot kjøpmannen.
Må min gjerning falle på mitt eget hode.
Jeg krever rett og mitt forfalne pant.
Kan han ikke betale beløpet? Jo.
Jeg vil betale for ham dobbelt det beløpet her i retten.
Jeg tilbyr ti ganger beløpet og setter hånd, hode og hjerte i pant!
Og er det ikke nok, ser vi klart at ondskap har seiret over sannhet.
Gjør ved en liten urett rett i stort, tving den harde djevels onde vilje!
Umulig.
Ingen makt her i Venezia kan endre lover som har vunnet hevd.
Det ville bli ansett for presedens. Mangt et misbruk ville ryste staten.
Du dømmer som en Daniel.
En Daniel!
Jeg ærer deg, vise unge dommer.
Får jeg se kontrakten?
Her, høyærverdige herr dommer.
Shylock, man byr deg dobbelt oppgjør.
En ed! En ed.
Jeg har en ed i himmelen.
Skal jeg nå lesse mened på min sjel?
Nei. Ikke for Venezia.
Gjelden er forfalt.
Jøden har lovlig krav på et pund kjøtt av denne kjøpmanns kropp
skåret ut nærmest hjertet.
Forbarm deg. Ta tre ganger summen. Riv beviset i filler.
Først når det er betalt etter ordlyden.
Jeg ber så inderlig at retten nå...
... vil felle dommen.
Den lyder slik:
Ditt bryst må du ha rede for hans kniv.
Å, edle dommer. Kjekke unge mann.
For etter lovens ånd er pantet nå forbrutt, hva gjeldsbrevet beviser.
Det er sant. En vis, rettferdig dommer.
Hvor mye eldre er du enn du ser ut.
Kle derfor av ditt bryst. Ja, hans bryst.
Det står der, ikke sant? "Nærmest hans hjerte."
Det står der ordrett. Ja.
Har du en vekt å veie kjøttet på? Det har jeg.
Her.
Sørg for en lege, Shylock, som for din egen regning
kan forbinde hans sår. Ellers blør han til døde.
Står dette skrevet sånn i gjeldsbeviset?
Nei, men hva gjør det? Litt nestekjærlighet skader ikke.
Jeg ser det ikke. Nei, det står ikke der.
Nå, kjøpmann, har du noe du vil si?
Bare litt.
Jeg er rustet og vel forberedt.
Din hånd, Bassanio.
Farvel.
Sørg ikke på grunn av det som treffer meg for din skyld.
For skjebnen er her mer mild enn ellers.
Bring min hilsen til din edle hustru.
Fortell henne hvordan Antonio døde.
Fortell henne hvor høyt jeg elsket deg.
Snakk godt om meg i graven.
Og når hun har hørt alt, så la henne dømme
om Bassanio ikke har vært elsket av sin venn engang.
Sørg over tapet av din venn.
Men han sørger ikke over å betale gjelden din.
For hvis bare jøden skjærer dypt nok...
... betaler jeg den straks av hele mitt hjerte.
Antonio...
Jeg er viet til en hustru...
... som er meg kjær som selve livet.
Men livet selv, min hustru og hele verden...
... er ingenting for meg mot livet ditt.
Jeg ville miste alt. Ofre alt til denne djevelen...
... for å frelse deg.
Jeg har en kone, som ved Gud jeg elsker.
Men gid hun var i himmelen...
... så hun kunne be en og annen helgen å formilde den jødehunden!
Jeg hadde en datter!
Gid hvem som helst av Barabbas' slekt var hennes mann
heller enn en kristen.
Vi kaster bort tid. Jeg ber deg, fell dommen nå.
Snakk.
Et pund av denne kjøpmanns kjøtt er ditt.
Det kjenner retten, og det tilstår loven.
Og du får skjære kjøttet av hans bryst.
Det kjenner retten, og det tilstår loven.
Høylærde dommer.
For en dom!
Kom nå.
Gjør deg klar.
Vent litt!
Det er en ting til.
Gjeldsbrevet tilstår deg ikke den minste dråpe blod.
Her står uttrykkelig "et skålpund kjøtt".
Så ta pantet. Ta ditt skålpund kjøtt.
Men dersom du når du skjærer utgyter bare en dråpe kristenblod...
... blir alt du eier, alt ditt gods beslaglagt, etter Venezias lov.
Å, vise dom!
Hør, jøde! Lærde dommer!
Står det i loven? Du skal få se den selv.
Du krever jo din rett, og vær du trygg på...
... at du får din rett. Ja, mer enn du krever.
Så gi meg det som ble budt.
Gi meg to ganger summen, og la den kristne gå.
Her er beløpet. Ikke så fort!
Jøden skal få full rettferdighet. Ikke noe hastverk. Han får bare sitt pant.
Gjør deg klar til å skjære ut kjøttet.
Ikke spill noe blod.
Skjær ikke mindre, ikke mer enn akkurat et pund kjøtt.
Tar du mer eller mindre enn et pund,
om enn det tynger eller letter vekten tyvendedelen av ett gram,
ja, dersom vekten vipper bare en hårsbredd...
... da er du dødsens og ditt gods forbrutt.
En annen Daniel.
Nå har jeg fått deg i gulvet, hedning!
Hvorfor nøler jøden?
Får jeg ikke engang hovedsummen?
Du får ikke mer enn selve pantet, som du tar på eget ansvar, jøde.
Å, så gid faen tok ham! Jeg vil ikke diskutere mer.
Vent, jøde! Et annet tak har loven og på deg.
Det er forordnet i Venezias lover
at hvis en fremmed finnes skyldig
i direkte eller indirekte å ha strebet noen borger etter livet
da kan den han etterstrebet kreve halvdelen av hans gods.
Den andre halvdelen tilfaller statens offentlige kasse.
Om gjerningsmannen lever avgjør bare dogens nåde...
... selv mot alle stemmer.
Du rammes, påstår jeg, av denne lov.
Derfor på kne!
Be dogen være nådig.
Be om at du får henge deg.
Så du klart kan kjenne forskjell på vårt sinn og ditt, skåner jeg ditt liv.
Din halve formue går til Antonio. Den andre halvdel tilfaller staten.
Nei, ta mitt liv. Ta alt. Skån ikke noe av det.
Du tar mitt hus når du tar støtten som holder mitt hus.
Du tar mitt liv...
... når du tar alt det jeg lever av.
Hva nåde kan du vise ham? Et gratis tau, det er alt.
Behager Deres Høyhet...
... og senatet...
... å ettergi ham hans halve gods...
... da er jeg tilfreds med at han overlater meg den andre halvdelen...
... mot at den ved hans død...
... skal gå til den unge mannen som nylig stjal hans datter.
Men på det vilkår at han til gjengjeld for slik nåde...
... straks blir kristen.
Det skal han,
ellers tilbakekaller jeg den nåde som jeg nettopp har forkynt.
Er du tilfreds, jøde?
Hva sier du?
Jeg er tilfreds.
Skriver...
Skriv testamentet.
Jeg ber deg, la meg gå min vei.
Jeg har det ikke godt.
Send testamentet til meg, så skal jeg skrive under.
Gå, men gjør det.
Retten er hevet.
Min edle herre...
Meg og denne venn har du ved din visdom frelst i dag for bitter nød.
Til takk vil vi med glede gi deg beløpet vi skyldte jøden,
for bryet som du godhetsfullt har hatt.
Og vi vil alltid stå i gjeld i vennskap og til tjeneste.
Den som er vel tilfreds er vel betalt.
Jeg er tilfreds med at jeg frelste deg og regner meg for vel betalt.
Min kjære herre, jeg må nøde deg.
Ta en erindring av oss, som en hyllest, ikke som betaling.
Lov meg to ting : Å tilgi meg og ikke si nei.
Du presser meg, så jeg må vel føye deg.
Gi meg hanskene dine.
Til erindring om deg.
Og som vennskapsgave... tar jeg denne ringen.
Ikke trekk hånden bort. Jeg tar bare ringen.
Den nekter ditt vennskap meg vel ikke.
Den ringen har ikke slik verdi. Det er en skam å gi den bort.
Den er det eneste jeg har lyst på.
Det dreier seg om mer enn dens verdi.
Den kosteligste ring i byen, den skal du få.
Men denne her... Nei, du må ha meg unnskyldt.
Jeg ser at du er gavmild nok med tilbud. Du lærte meg å tigge først,
og nå lærer du meg hvordan en tigger skal svares.
Min hustru satte ringen på min finger...
... og fikk meg til å sverge aldri å selge, gi bort... eller miste den.
Det påskuddet sparer mang en mann en gave.
Hvis ikke din hustru er aldeles gal og vet hvor mye jeg fortjener den,
så blir hun sikkert ikke sint for alltid for at jeg får ringen.
La ham få den ringen.
La hans fortjeneste, mitt vennskap veie opp påbudet fra din hustru.
Spør etter jødens hus, og gi ham brevet til underskrift.
Stans! Bassanio har tenkt seg om, og sender deg nå denne ringen.
Han ber deg på middag.
Nei, det jeg kan ikke.
Hans ring, den mottar jeg med dyp takknemlighet.
Det må du si ham.
Og vær så snill å føre skriveren til Shylocks hus.
Det skal jeg.
Jeg skal lokke ringen fra min mann, som han har sverget evig å bevare.
Velkommen hjem, skjønne damer.
Vi to har bedt for våre menn...
... og håper at våre ord må fremme deres lykke.
Denne natten er bare som sykt dagslys, syns jeg.
Litt mer blek.
Det er en dag som dagen er når solen gjemmer seg.
Stille.
Velkommen hjem, min husbond. Hils min venn velkommen.
Det er Antonio, som er meg så uendelig forbunden.
På alle måter er du ham forbunden. Han var jo bundet hardt for deg.
Men ikke verre enn at jeg slapp fri.
Du er velkommen i vårt hus. Men det må vise seg i mer enn ord,
og derfor sparer jeg på frasene.
Ved månens klare lys, du gjør meg urett.
Jeg ga den til den skriveren.
Og gid han måtte brekke halsen, siden det går sånn innpå deg.
Krangel allerede? Hvorfor?
For en strimmel gull. En skarve ring hun ga meg.
Og med et motto som de rimene man ser på snart hvert knivblad :
"Gjem meg, glem meg ikke."
Hva sier du om rim og om verdi?
Du sverget å bære den til din siste time,
og at den skulle ligge hos deg i din grav!
La gå, men dine dyre eder burde du ha holdt og respektert.
En skriver, takk!
Det var en ung mann jeg ga den til. En liten gnom, så høy som du selv.
En skrivergutt.
Det var feil å skille deg så lett fra din hustrus første gave.
Jeg ga min mann en ring og lot ham sverge aldri å skilles fra den.
Og her står han.
Jeg sverger trygt på hans vegne at han aldri ville gi den bort...
... og aldri ta den av fingeren for allverdens skatter.
Nå bør jeg hogge hånden av og sverge ringen gikk tapt i kamp.
Bassanio ga bort sin ring.
Til dommeren som ba om det og fullt fortjente det.
Og hans skrivergutt, som slet med sitt skriveri, ba meg om min.
Og hverken herre eller tjener ville ha noe annet enn ringene.
Kunne jeg føye løgn til feil, så ville jeg nektet, men jeg bærr ikke ringen.
Den er... vekk.
Så tomt for troskap er ditt falske hjerte.
Ved himmelen! Aldri deler jeg ditt leie før jeg ser ringen.
Og jeg ikke ditt før jeg ser min igjen.
Min søte Portia...
Hvis du visste hvem jeg ga ringen, og for hvem sin skyld jeg ga den,
og ante du for hva jeg ga ringen, og hvor nødig jeg skiltes fra den,
da alt ble avvist bortsett fra ringen...
... så ble ditt ramme sinne nok litt mildere.
Og kjente du den kraften som bor i ringen...
... og halvt den kvinnens verdi som ga deg ringen,
og ærens bud som bød deg vokte ringen,
så hadde du aldri ofret ringen.
Nerissa lærer meg hva jeg skal tro. En kvinne fikk min ring!
Nei, ved min ære, ved min sjel. Ikke en kvinne fikk den...
... men en lærd jurist. Tre tusen dukater avslo han,
men ba om ringen, som jeg nektet ham og lot ham skuffet gå.
Og det var han som frelste livet til min beste venn.
Hva skulle jeg da gjøre, kjære?
Jeg måtte sende ringen etter ham. Den doktoren vil jeg aldri se her.
Han fikk det smykket jeg elsket, og som du sverget å bevare.
Då vil jeg være gavmild som du selv.
Jeg vil ikke nekte ham noe av det som er mitt.
Min egen kropp, min ekteseng. Og jeg gjør sikkert hans bekjentskap.
Portia, tilgi meg min påtvungne synd.
Og i venners påhør sverger jeg ved dine skjønne øyne :
Jeg bryter aldri mer en ed til deg.
Mitt legeme satte jeg i pant for ham.
Et pant til tør jeg å gi. Jeg våger sjelen på...
... at din husbond...
... nå aldri mer bryter sin tro med vilje.
Da må du...
... innestå for ham.
Gi ham denne...
... som han må gjemme bedre enn den andre.
Kom, Bassanio. Sverg å spare på denne ringen.
Ved himmelen!
Det er jo den jeg ga til doktoren. Jeg fikk den av ham. Tilgi meg.
For denne ringen lå doktoren hos meg.
Og tilgi meg, min søte Gratiano...
... for den selvsamme gnomen av en skriver...
... lå i min seng i natt for denne ringen.
Det er som hvis man reparerer veier om sommeren, når veiene er gode!
Hva? Er man hanrei før man har fortjent det?
Ikke grov nå.
Du er forbauset?
Bassanio...
Her er et brev.
Det er fra Padua, fra Bellario.
Der vil du se...
... at Portia var juristen...
... Nerissa her var skriveren.
Lorenzo vet jeg reiste bort rett etter deg og først er hjemme nå.
Du var doktoren... og jeg har ikke kjent deg?
Du var skriveren som skulle gi meg horn?
Ja. Men skriveren som aldri gjør det, om ikke han rekker å bli mann.
Søte doktor...
... mitt leie skal du dele.
Når jeg er borte... ligg da med min hustru.
Til deg, Lorenzo.
Her har min skriver også litt som luner.
Her bringer jeg til deg og Jessica et gavebrev fra den rike jøden
på alt hva han ved døden etterlater.
De skjønne damer lar manna regne på de som hungrer.
Det er nesten morgen.
Men du har sikkert ikke hørt nok om alt som skjedde.
La oss gå inn.
Der vil jeg ærlig svare deg på alt.
Nåvel.
Det første som Nerissa skal besvare under ed, det er...
Vil hun vente til det blir natt på ny, eller gå til sengs nå ved morgengry?
Men var det dag, ønsket jeg den omme for med skriveren til sengs å komme.
Tro meg, fra nå av er det ingenting...
... jeg vokter som Nerissas ring.