- Jeg vil have dig, John Bayley. - Jeg vil have dig!
Edward Lanman sad i sit hyggelige hus i London.
Solen skinnede. Det var en tidlig morgen i juni, ikke helt…
Iris… Iris! Vent på mig!
Bare hold fat i mig, så går det nok.
- Du vil jo ikke holde stille! - Det kan jeg ikke!
- Jeg kan ikke følge med! - Sæt farten op!
- Du har cykelolie på anklen. - Det rager mig en fjer.
De af jer, hvis store gavmildhed vi er afhængige af -
- og yderst taknemmelige for, -
- behøver ingen introduktion til en af vore mest celebre kandidater, -
- æresstipendiat Dame Iris Murdoch.
Hun er en anerkendt filosof og har desuden skrevet 26 romaner.
Det er en ære at have hende som gæst.
Det gælder også den fremtrædende Warton-professor i litteratur, -
- som er så heldig at være gift med hende.
Mere behøver jeg ikke sige om hende. En god vare anbefaler sig selv.
Men hun lader sig gerne sammenligne med -
- en fornem, rød årgangsvin.
Nu taler Dame Iris om betydningen af uddannelse.
Uddannelse gør ikke en lykkelig, og det gør frihed heller ikke.
Vi bliver ikke lykkelige, bare fordi vi er frie, hvis vi er det, -
- eller fordi vi er uddannede, hvis vi er det.
Men uddannelse kan være midlet, som får os til at indse vores lykke.
Den åbner vore øjne, vore ører.
Den viser os, hvor glæden lurer.
Overbeviser os om, at der kun findes én frihed -
- af nogen som helst betydning, og det er sindets.
Og den giver os vished, selvtillid -
- til at gå den vej, vores uddannede sind byder os.
Jeg min kærlighed ytre vil
Al min sjæls beundring
Og jeg tror, han vil høre mig
Og han siger ikke nej
Dette skænker til min sjæl
Al dens glædes begejstring
Når jeg hører lærkens søde sang
På en klar forårsdag
Selvfølgelig er det uldent at beskrive folks følelser.
Så snart man begynder at definere en følelse, svigter sproget en.
Det er den rene løgnemaskine. Når vi taler sandt, slår ordene ikke til.
Næsten alt, bortset fra udtryk som "ræk mig sovsen", -
- er en form for løgn, og nu skal jeg nok klappe i.
For resten… ræk mig sovsen.
Ulykkelig kærlighed handler også om forståelse.
Ægte kærlighed, når den gengældes, er hævet over enhver tvivl.
John. Må jeg sige John? Hils på miss Murdoch.
John Bayley, en af de mere lovende lektorer i den engelske skole.
Men oldengelsk grammatik er han knap så god til.
Det var et lille spørgsmål om angelsaksisk syntaks.
Sådan er ungdommen nu om dage.
Jeg fik det i den gale hals.
Ja, og der er naturligvis en rigtig hals.
De fleste finder den uden at tænke.
- Jeg tænker så sjældent… - Tænker man, finder man den aldrig.
Det er bedst at stole på kroppen. Det gør jeg.
Mennesker elsker hinanden.
Seksuelt, som venner, -
- og når de er forelskede.
Og de værner om andre væsener:
mennesker, dyr, planter.
Selv sten.
Vor søgen efter lykke og befordring af lykke -
- findes i alt det her.
Og i fantasiens kraft.
Jeg er ved at skrive en roman.
Du har vel hverken tid eller lyst til at læse en roman.
Jeg har skrevet en, der skal udgives, og jeg er ved at skrive en anden.
- Må jeg læse den? - Ingen af mine venner har læst den.
- Hvad handler den om? - Handler om? Der er lidt til alle.
- Lidt ligesom Shakespeare? - Det er muligt.
Sig det ikke til nogen.
Selvfølgelig gør jeg ikke det. Jeg siger det ikke til en sjæl.
Alle menneskesjæle har set, måske endda før de blev født, -
- rene former såsom retfærdighed, mådeholdenhed, -
- skønhed og alle de moralske egenskaber, som vi holder i ære.
Vi drages mod det gode af en svag erindring om disse former.
Enkle og stille og velsignede.
Vi så dem engang i et rent, klart lys, da vi selv var rene.
”Hele kerner.” Spiser vi det eller noget andet?
Er noget helt? Er det noget i sig selv, eller har det bestanddele? Spaghetti.
Hvis man er hel, så er man hel. Pølser.
Du og jeg er da en helhed. Hvis du smutter, er der hul i helheden.
En helhed danner bare endnu en helhed. Bønner i tomat.
- Vil I have bonuspoint? - Har vi fortjent dem?
- Vil I have poser? - Ja.
Det vrimler med folk som os, der går og vrøvler.
"En pose for livet"?
- For livet? - Det står der på den.
Vi skal spørge.
- Ja tak! - Man skal bare lytte. Sådan er jobbet.
Du kalder det et job, men det, du gør, er musik.
Du taler englenes sprog. Det er himmelsk musik.
Det eneste sprog, folk forstår nu om dage, er billeder.
Giv et billede!
Vi har slået poserne sammen for livet!
Kærligheden er det eneste sprog, alle forstår.
Jeg kan læse det, men ikke tale det.
Min frakke hænger fast i din stol.
Der var to onder, og kaptajnen sagde:
-"Hvilket vil du have, mr Smith?” -"Den største, sir."
"Forkert, mr Smith. I flåden vælger man det mindste af to onder.”
Patrick O'Brian: "Af to onder vælger man det, man ikke har prøvet.”
Mae West… Min undertrøje! Jeg rev hul i den i morges.
- Køb nye undertrøjer. - Udmærket.
Køb nye undertrøjer.
Det har jeg lige sagt.
Det siger du hele tiden. Det gør jeg også.
Det er godt, du mindede mig om mine to forelæsninger.
- Huskede du dem? - Jeg undskyldte for den, jeg glemte.
- De var meget forstående. - Så slap de for at høre på dig.
De ville have nydt at høre på dig. Det har jeg altid gjort.
Iris!
Janet, Janet!
- Kommer jeg for sent? - Jeg er gennemblødt.
Så er det hele snart forbi.
Vent, John. Min strømpe sidder i ål.
Undskyld.
- Tak. - Selv tak.
Det var min mand.
Er du sammen med Iris?
Det håber jeg.
Vi har faktisk… næsten truffet hinanden.
Er du en ven af Iris? Hun lader til at have mange…
- Janet Stone, John Bayley. - Dav.
Dav. Skal vi…?
- Hvordan er din lejlighed? - Udmærket, tak.
Jeg vil gerne se den.
- Har du mange venner? - Behøver du en liste?
- Jeg spurgte bare, om du har mange. - Der er kun få, jeg ønsker at kende.
Iris!
Pas på, du ikke falder.
- Vil du have lidt champagne? - Ja tak.
Jeg har haft den siden jul. Men den holder sig vel?
- Jeg burde ikke gøre det her. - Hvad?
Have damebesøg. Det er ikke tilladt.
Jeg ville nu ikke sige, at du har haft mig.
Har du danset før?
- Det gik da udmærket, ikke? - Jo, det tror jeg nok.
Det brød isen, kan man sige.
Is? Det må være godt nok.
Vælger I ikke ord nøje på jeres college?
Jeg bliver kun tolereret her som tutor og vejleder.
Jeg tager mig af alle amerikanerne og franskmændene.
- Du elsker ord, ikke sandt? - Hvordan kan man tænke uden ord?
Skal jeg gøre det?
Hvad handler din roman om?
Hvad den handler om?
Hvordan man er fri, hvordan man er god…
… Og hvordan man elsker.
Tja, det er vel alt det, som tæller.
Sprog er skam udmærket, men der er andre måder at forstå hinanden på.
Der er synssansen, -
- lugtesansen og følesansen, naturligvis.
Du har en yndig næse.
Det er en opstopper.
Pus, pus, pus.
Lad mig gøre det ved dig. Tag jakken af.
Hvis vi havde været gift, -
- kunne vi gøre det her hele tiden, måske.
- Vi burde gøre det næsten hele tiden. - Ja, men…
Tak.
Prøv at se.
- Jeg forhindrer dig i at arbejde. - Ja, men det gør ikke noget.
Hvordan skrider bogen frem?
Den er sværere at skrive end de andre. Har du bemærket det?
Kun, at du ser ud til at være… i vildrede indimellem.
Ja, det er rigtigt.
I vildrede.
Vildre…
Vildrede… Besynderligt ord.
Det er alle ord, når man overrasker dem, ikke sandt?
Har du en titel?
"En masse træer… i nærheden.”
- Vi må standse det! - Hvad kan vi gøre?
Vinduet, John! Vi må standse det!
Se. Nu er den smuttet.
Alle er bange for at blive skøre, ikke?
Hvordan kan vi vide det?
De af os, som lever i vores egne hoveder.
Andre ville fortælle os det.
Ikke sandt?
Undskyld.
John Bayley.
- Jeg har ikke set hende i en evighed. - Udmærket. Hyggeligt.
Alle skal være her. Ikke fordi jeg… Vi er kun mænd på St. Anthony's.
Kan du lide kvinder? Nej, kan kvinder lide dig?
- Lesbiske kvinder? - Ja.
Ville det genere dig?
Det sker også for mig, med homoseksuelle, altså.
- Går du i seng med dem? - Nej, det ved Gud!
Ved universitetet er de alle, som én engang sagde til mig:
"gammeldags lesbiske af højeste stand.”
Går du i seng med dem?
Dame Iris?
Denne vej.
Hun har skrevet filosofi, teaterstykker og poesi, -
- men romanerne er hendes litterære arv.
Iris Murdoch er sin generations førende, engelske romanforfatter.
Er det ikke lige i overkanten?
Skal jeg gøre det om?
Hendes romaner handler om frihed og betydningen af at være god.
Samtlige er studier i lykkelig og ulykkelig kærlighed.
Hun har skrevet filosofi, teaterstykker og poesi, -
- men romanerne er hendes…
Folk er meget hemmelighedsfulde -
- og ønsker af mange grunde at virke "almindelige".
Alle har tanker, som de ønsker at skjule.
Måske endda aspekter af deres liv.
Folk har fikseringer, frygt og lidenskaber, de ikke indrømmer.
Enhver personlighed er interessant og har sine yderligheder.
Det er en forfatters privilegium at se, hvor underlige folk er.
I romanerne er De meget præcis i Deres sprogbrug.
Men synes De i almindelighed, at sproget bliver forsimplet?
At læse, skrive og bevare sproget og dets former -
- og den veltalenhed og skønhed, som sproget har i sig, -
- er forfærdelig vigtigt for mennesker, fordi…
… det er forbundet med tanken.
Hvis ikke man lærer børn…
- Hvad spurgte De om? - Om sprogets betydning.
John… John…
Iris?
Nå, der er du. Jeg er tilbage igen.
- Meget tidligere, end jeg troede. - Jeg vidste ikke, hvorfor jeg var der?
- Du skulle interviewes. - Hvad for et interview?
Det ved jeg ikke. Var du hos din forlægger?
- Så jeg gik hjem. - Jeg ventede dig først senere.
- Har hun ringet? - Jeg tog den ikke.
Norah.
- Norah er død. - Det er også rigtigt.
Det var vel nok trist. Pyt.
Det må have været Ed.
Hvorfor mon? Nå, ja! Min bog!
Derfor gik jeg hjem.
Hvad hedder… premierministeren?
- Spørger du mig? - Ja.
Jeg ved det godt.
- Hvad hedder premierministeren? - Aner det ikke. Spørg John.
- Det spiller vel ingen rolle? - Nej, egentlig ikke.
Nogen ved det.
Hvem vil De konsultere? Er der nogen bestemt?
Skal jeg kontakte nogen?
Jeg kan ikke få styr på alle mine idéer, men folk glemmer da altid navne.
Sker det jævnligt?
Jeg går ud fra, hun mener "skrivekrampe".
- Iris kan altid skrive, doktor. Hun er… - Ja, men sådan virker det ikke.
I hendes tilfælde, så intellektuel en kvinde…
Der må foretages prøver, scanninger.
Jeg kan næppe… Det ligger uden for min kompetence.
Iris døjer med at skrive sin nye bog.
Jeg bringer noget i stand.
Iris er meget klar i hovedet. Jeg er småskør, men det er hun ikke.
Hun har altid gjort det hele. Madlavning, indkøb, billetter.
Jeg begriber ikke, at hun kan det og samtidig skrive bøger.
Der er hjælp at få.
Ingen ville være velegnet. Vi er jo så underlige.
Der er et fint hjem, Vale House.
- Det er ikke nødvendigt. - Ikke endnu.
Det er ikke Deres skyld. Undskyld.
Pas godt på jer selv.
Tak, doktor. Farvel.
- Iris! - Landet går ikke i hundene.
Der er ikke dødsstraf for ikke at kunne et navn. Jeg kan de vigtigste.
- Det hele ordner sig. - Ja, hvis du tager det med ro.
Jeg har en bog at skrive færdig.
Tony Blair, min kære.
Ligger du godt?
Nu starter jeg scanningen. Lig helt stille.
Prøv at slappe af. Det tager et kvarters tid.
- John! - Janet.
Er Iris…? Undskyld, jeg er sent på den.
- Jeg ved ikke, hvad der sker. - Bilen står udenfor, og motoren går.
Jeg kommer straks. Vi ses derude.
- Jeg er bange. - Alle gør deres bedste.
Janet har bilen.
Det skal nok…
- Den er færdig. - Jeg tænkte nok, du var tæt på.
Indtil videre har det ikke gjort nogen forskel.
Skål.
- Jeg må forsøge at arbejde videre. - Ja, bestemt. Skål for den næste.
- Jeg må tale og pleje ordflommen. - Ja, hæng i.
Hvis ikke jeg kan skrive, bliver jeg som en underernæret hund.
Jeg skal nok holde dig til ilden.
Det føles, som om jeg sejler ind i mørket.
En ting, man spiser med.
D..yr.
Tandbørste.
Nej.
Jo.
Por….
Nej.
Tennisdims.
”God...
- Iris er ved at blive træt. - John…
Vil I åbne persiennen? Dame Iris, tusind tak.
- Det klarede du fint, skat. - De skal have tusind tak.
- Det var sødt af Dem at komme. - Det var en fornøjelse.
- Er det til nogen hjælp? - For os, ja.
- Det er uforsonligt. - Hvad betyder det?
Ubønhørligt.
Jeg ved godt, hvad ordet betyder. Hvad betyder det for mig, for os?
Ord har været hendes ét og alt.
De må da stadig være knyttet til tanken.
Ikke bare være fugleklatter.
Jeg ved, hvad det betyder, og det overrasker mig ikke.
Det skræmmer mig.
Men nogle gange skræmmer det mig ikke.
Det er lige så galt, for det betyder, at sygdommen vinder.
Nej, den vinder ikke.
Jo, det gør den.
Den vinder.
Tak for venligheden.
Iris… Iris! Vent på mig!
Bare hold fat i mig, så går det nok!
- Du vil jo ikke holde stille! - Det kan jeg ikke!
- Jeg kan ikke følge med! - Sæt farten op!
- Godmorgen. - Åh, nej…
Jeg tror nok, det er ham, der kommer med posten, John!
Ja, det er det.
John! Om forladelse… Tusind tak.
- Tak. - Undskyld.
Kom med ind igen.
- Det er bare postbuddet. - Postbuddet.
- Hold op med at gentage alting, skat. - Det er bare postbuddet.
Det er til dig! Det er din bog!
- Hvad er det? - Din bog!
Det er bare postbuddet.
Din bog. Er den ikke pragtfuld?!
- Så kig dog på den. - Det er bare postbuddet.
Pokkers!
Hold op med at mænge dig som en vandbøffel.
Jeg har meget at se til, Iris.
Se nu, hvad jeg har gjort!
Det er ikke din skyld. Undskyld.
- Det er bare postbuddet. - Ja, postbuddet!
Du må meget undskylde. Du har meget at se til.
Hvilken side skal jeg gå til?
Spørg mig om regeringens tre højeste prioriteter, -
- så svarer jeg:
Uddannelse, uddannelse og uddannelse.
John?! Hvorfor siger han hele tiden det?
- Hvad mener han? - Med hvad?
Uddannelse, uddannelse, uddannelse.
Han mener, at alle skal have tilstrækkeligt med lærdom.
Hvorfor siger han det hele tiden?
Politikere er nødt til at gentage sig for at blive hørt.
De må være som rejsende, der spiser fåreøjne med beduinerne.
De må gøre alt for at vinde folks gunst.
Hvorfor vil han spise et fåreøre?
- Skal jeg slukke? - Nej!
Vi kan svømme i morgen, hvis det ikke regner.
Du elsker jo vand.
Du elsker at svømme. Du har godt af det.
- Hvornår skal vi af sted? - Ikke i dag.
- Skal vi til London? - Nej, vi skal ud at svømme.
Hvornår skal vi af sted?
Ikke i dag.
Hvornår skal vi af sted?
Iris… Iris, vent på mig!
- Din gamle gris! - Dav!
Sådan.
Nej, ris. Ikke med strømperne på!
Jeg syntes nok, der var lidt tåget.
Nu skal jeg tørre dig. Det er jo drivvådt.
Der kan du bare se!
Ræk mig hånden. Sådan, ja.
Nej, du trækker mig med ned.
Bare rolig. Jeg giver ikke slip.
Nu skal jeg tørre dig.
Hvor er dine strømper?
Ræk armene i vejret, så vi kan få den på.
Sådan.
Iris… ræk hånden i vejret. Sådan her. Op med den.
Lad os få den over hovedet.
- Lad os gå! - Hovedet først.
Iris, vi skal først have den over hovedet.
- Hvor er min underkjole? - Her.
Er du sikker på, at han venter mig?
Maurice, du sagde, jeg godt måtte tage John med.
Gjorde jeg? Sagde du, at du ville det?
- Så kom ind. Maurice Charlton. - John Bayley.
- Er det ikke varmt? - Jo, det er det.
Jeg har noget dejligt kølende.
Din ven Maurice håber vel, han får sin lyst stillet?
Ikke i dag.
- Vi er vel omtrent lige gamle, John? - Ja, det vil jeg tro.
- Spiller det nogen rolle? - Nej.
- Folks alder er vel ikke vigtig? - De fleste af mine rigtige…
- Mine andre venner er ældre end mig. - Meget ældre.
- Det er der en god grund til. - Jaså? Hvad er det?
Hun synes godt om folk med en fortid. Du bruger dem, ikke sandt?
- Vel gør jeg ej. -- Til din roman. ikke, Iris?
- Jeg har ikke læst den. - Ikke?
- Det har du heller ikke, så hold op. - Ingen har læst den.
Den ædle dame har endnu ikke skænket nogen sin gunst.
Iris bryder sig ikke om at tale om den.
Det er, fordi den er fuld af hendes bekendte.
Alle dine intellektuelle kammersjukker.
Det må den da være. Alle ved det. ikke sandt, Iris?
Nej, men tro du bare, hvad du vil. Jeg er den eneste, som ved det.
Og jeg siger ikke noget.
Jeg troede, det var en hemmelighed. Iris vil ikke tale om det.
Vi kan sikkert genkende os selv.
Hvordan skulle du… nogen kunne det?
Det kan de ikke.
Jeg nægter at skrive en roman, der er selvbiografisk. Det er sygt.
De ser ikke dem selv. Folk har som regel et andet syn på dem selv.
- Ja, men… - Hvem var det, der sagde:
”Man kan bruge hvem som helst, bare man siger, de er gode i sengen"?
- "Selv om… - … de måske ikke er det.”
- Evelyn Waugh. - "Nu går vi i seng." Samuel Pepys.
Har du skænket John din gunst?
- Ved han, hvem du har skrevet om? - Vi har skam andet at tale om.
Ingen har læst min roman, bortset fra forlæggeren.
Det spiller ingen rolle. Jo, jeg føler mig svigtet.
Er jeg ikke en del, en lille del af dit liv?
- Du var meget galant. - Meget tåbelig.
Nej.
Kommer du med ind?
Har du haft besøg?
Ja.
Alle de mennesker. Tænk, at jeg valgte dig for din mangel på…
Jeg troede, at jeg ville slippe for rivaler.
- Hvad er det her? - En ven lavede det.
Er hun kok?
Nej, han er filosof, men han går op i madlavning og telefoner.
Jeg vil gerne have, at du læser den her.
Jeg har været bange for, at du ikke ville bryde dig om den.
Tak.
Jeg værdsætter din mening.
- Måske er det på tide, at vi elsker. - Er det?
Ja, det synes jeg.
Har du et præservativ?
- En gummitingest? - Nej.
Nå, men…
Så må vi passe på.
Jeg er ikke…
Det er nok lettere, hvis du tager bukserne af.
Ja, selvfølgelig. Jeg har aldrig…
Jeg er temmelig sent ude.
Min bror måtte snøre mine sko, indtil jeg blev syv.
- Jeg ved ikke… - Det gør jeg.
Det hele skal nok gå…
… Som smurt.
Hjælp!
Nej, Iris. Fald nu til ro.
Hjælp!
Jeg prøver jo på at hjælpe dig!
Und… Undskyld.
Det må du ikke sige, Iris.
Du behøver ikke undskylde for noget.
Det ville være uretfærdigt, og det ville jeg ikke kunne bære.
Det er os, som burde sige undskyld til dig.
Og ikke bare undskyld, men…
Skal jeg læse for dig? Skal jeg det?
"Elizabeth iagttog mr Bingleys interesse for hendes søster” -
- "og bemærkede ikke, at hun selv" -
-"havde vækket en vis interesse i hans vens øjne.”
”Først havde mr Darcy knap nok tilladt hende at være køn…."
Jeg… skrev.
Ja, min lille, begavede skat. Du skrev bøger!
Bøger jeg skrev.
Du skrev romaner.
Vidunderlige romaner.
Jeg skrev.
Sikke ting, du dog skrev.
Særlige ting.
Hemmelige ting.
Kender du mange hemmeligheder nu, Iris?
De har vist mig et kort over Iris' hjerneverden, tom.
De siger, at dens skjulte gåder -
- og det ukendte liv derinde er borte, er blevet slettet.
Hvordan kan hun så sige ting, som er så skarpsindige?
Hvilken del af den tomme jungle kommer det fra?
- Vi ved det ikke. - De ved det ikke.
Nu må De ikke gemme Dem.
Er der ikke den mindste chance for, -
- at det, som Iris siger, har en vis betydning?
Jo, måske.
Så burde vi måske lære hendes sprog, -
- før lyset slukkes.
- Lyset bliver slukket. - Ja, naturligvis.
Det siger I hele tiden. Jeg ved det. Hun ved det måske endda selv.
Iris!
Jeg er sikker på, at du kan skrive. Bare skriv ét ord ned. "Standhaftig".
Din notesbog!
Nej, Iris. Kom, kom…
Vi går en tur.
Vi læser og sopper i havet.
Og så skriver du ligesom i gamle dage.
Det er Iris, mor.
Se, hvem der er her.
Hej med jer.
Ja, Iris. Det er havet.
Vi gik en tur for at berolige hende. Hun har en idé til en roman.
Hej,, Iris.
Tal med hende, Janet.
Hej,, Iris. Der er lidt for koldt til at bade.
Bliv, så længe I vil. Der er godt med plads.
- Vi vil nødig være til besvær. - Det er mest for mors skyld.
Jeg kan ikke fare rundt mere. Maveproblemer.
- Er hun syg? - Hun bliver let træt.
Hun er ikke…
- Hvad gør vi? - Tal med hende.
Sig noget, hun kan skrive. Det kan hun godt.
Går det, John?
Det bliver bedre med tiden.
Iris har mere end én verden inde i hovedet.
- En hemmelig verden. - Indtil den næste bog udkommer.
Jeg er den eneste, som kender den verden.
- Åh, John! - Det er som at leve i et eventyr.
Jeg er forelsket i en smuk jomfru, -
- som forsvinder ind i en ukendt og mystisk verden nu og da, -
- men hun kommer altid tilbage.
Iris!
Se!
Se, Iris! Han har tøj på!
Han har tøj på.
Han har tøj på! Han har tøj på!
Jeg synes, det er fornuftigt.
- Er alt i orden? - Jeg fejler ikke noget.
Jeg beder hende signere bogen.
Gør hvad som helst. Bare du får hende til at skrive.
Kan hun huske sin fortid? Karriere, arbejde, venner?
Det er lidt af en lukket bog.
Men det er der. Jeg ved det.
Hvor er det flot, skat!
- Det er godt, at de roser din bog. - Ja, ikke?
Du troede aldrig, den ville blive færdig.
Jeg har læst anmeldelserne for hende. Det kunne du ikke fordrage før, Iris.
Vil du signere din nye bog for mig?
Det er som med postkort. Skriv dem i en fart, ellers gør man det ikke.
Jeg ser en engel.
Jeg tror, det er dig.
Nu er vi under vandet.
Iris får godt nok medicin, men den virker ikke ret længe.
Når den venlige tåge letter, -
- åbner afgrunden sig foran dig. Ikke sandt, skat?
De er smukke.
Er det ikke frygteligt?
Frygteligt at stå med tæerne på afgrundens rand.
Man kan sige alt, bare det lyder som en vits.
- Det er gement. - Nej, det er ej.
Det er ét fedt, for hun forstår det ikke.
Hun lever i sin egen verden nu.
Det er måske dét, hun altid har ønsket.
Kom nu. Lad os gå ind.
Hvornår skal vi af sted?
Op med humøret.
- Janet… - Ja, skat.
Af sted… Nej, jeg skal af sted.
Snart. Vi skal snart af sted.
Nu… nu.
Hvem er det? Hvem er det?
Hallo?
Er du der?
Hvor er jeg?
Min sjæl fortrylles
Når jeg hører lærkens søde sang på en klar forårsdag
Der sidder en vovse i det vindue
En sød lille, logrende fyr
Hvad koster den vovse i det vindue?
Jeg håber, den ej er for dyr
Syng din mors sang!
Syng din mors sang.
Al min sjæls beundring
Og jeg tror, han vil høre mig
Min sjæl fortrylles
Når jeg hører lærkens søde sang
… klar forårsdag
Dette skænker til min sjæl
Al dens glædes begejstring
Når jeg hører lærkens søde sang
På en klar forårsdag
Når jeg hører lærkens søde sang
Kom nu, mine herrer. I er nødt til at gøre det bedre.
Du er vel nok en slem kat.
Teletubbies!
- Godmorgen. - Godmorgen. Tak.
Farvel.
Det er bare postbuddet.
Hvor er Teletubbies gået hen?
- Kan du huske Proteus?! - Hvad med ham?!
Du skal holde fat i mig, som Herkules holdt fat i ham!
Selv om han forvandlede sig til en løve, en fisk og en slange!
Jeg er urolig for floden. Vi svømmer.
Man ved aldrig, sir.
Jeg har naturligvis ledt overalt her i huset.
Hvad du end gør…
… hvad du end siger og skriver…
… Så er det prægtigt.
Sådan vil det altid være, uanset hvad du giver dig af med. Det ved jeg.
Du må føle, at jeg ikke hører hjemme i din verden.
Nej.
- Mellem suppe og bønner. - Tusind tak skal du have.
Hun var på vej mod kassen.
Hun har været væk i timevis. Jeg troede ikke, jeg ville se hende igen.
- Når enden er god… - Undskyld, hvad er dit navn?
Jeg er Maurice.
Iris' ven.
Jeg var vidne ved jeres bryllup.
- Jeg kommer for sent til et møde. - Du må meget undskylde.
Undskyld.
Prøvede du på at komme væk fra mig?
Ville du forlade mig… Iris?
Ville du?
Det er, som om jeg ikke ved noget om dig!
Når du ved alt, er jeg død!
Han er professor i oldtidshistorie.
De har en dårlig indflydelse på dig, alle dine venner.
Han er en tankens mester.
Nå, så I mestrer tanker sammen!
Vi elsker, men det er ét fedt.
Bagefter går han hjem til sin kone. Skræmmer det dig?
Det er som at stå i en kø af bejlere og vente på et venligt ord.
Jeg har altid et venligt ord til dig. Du må tage mig, som jeg er.
Du vil kun have mig, hvis jeg bliver i min æske.
Det eneste, der betyder noget, er at elske det gode.
Er jeg god?
Hold godt fat i mig, så går det nok.
Hvem er du sammen med nu, Iris? Hvem er det?!
Vi er fortabte… fortabte.
Vi er fortabte, fortabte, fortabte!
Hvis der er nogen grund til det her, så ved jeg ikke, hvad den er!
Jeg hader dig, Iris. Din dumme ko!
Jeg afskyr dig fanden gale mig, afskyr dig fra top til tå!
Alle dine venner har fået nok af dig. Nu har jeg dig!
Ingen anden har dig, -
- bortset fra din bedste ven, den forbandede dr. Alzheimer -
- med alle hans fandens gaver!
Nu er du min, og jeg vil ikke have dig!
Jeg har aldrig vidst noget om dig, og nu er jeg ligeglad!
Det er på tide, jeg fortæller dig om nogle af mine venner.
Folk i min fortid, som jeg har og ikke har kær.
Tak skæbne!
Skal jeg gøre notater?
Der var en ven, som jeg studerede med.
Nej, han kan vente.
Han var ikke den første, jeg gik i seng med. Det var Harry.
Så var der Roger, som friede til mig.
Og Oscar, som sagde, at han ikke kunne leve uden mig.
Og Tom, som åbenbart godt kunne.
Den studiekammerat, som jeg undlod at gå i seng med, -
- lod sig hverve under krigen og friede straks til mig.
Han var sikker på, han ville dø, og ville give mig enkepensionen.
Jeg ved godt, at alle sagde det.
Nå, men…
Jeg ville ikke giftes med ham, -
- men jeg gik i seng med ham.
Jeg mente, at det var bedst, før han drog i krig. Man ved jo aldrig.
Nå, men han blev faktisk dræbt, min studiekammerat.
Og vi var ikke gift.
Så jeg fik ingen pension.
- Sådan. - Den er beskeden.
Nogle af mine venner døde. Deres koner får ikke ret meget.
Er dét det hele, sådan omtrent?
Og vennerne i din anden verden?
Du ved mere om mig end nogen anden på jorden.
Du er min verden.
Tak.
Efter alt dét er det måske tid til at give mig et venligt ord.
Hvorfor gøre det selv? Vale House er glimrende.
- De er udmattet. - Ja, selvfølgelig!
Det er noget, vi har til fælles. Vi er benådede.
Vi forstår hinanden.
- Hvad synes du? - Det ved jeg ikke.
Der er altid hjælp om nødvendigt.
Der er ingen, der kan hjælpe hende!
Hvabehar? Undskyld…
- Hvad sagde du? - Ingenting.
Janet er død, Iris.
Jeg skal sige et par ord, men hvilke?
- Nej, nej, Janet… - Janet er død, Iris!
Jeg savner Janet… så inderligt.
Jeg savner Janet, for jeg plejede at samle -
- på morsomme hændelser at fortælle hende om.
Ting, Iris ikke længere forstår.
En anden ven besøgte os i Oxford her for nylig -
- og jeg tog hende i at vaske badekarret.
Jeg sagde: "Det behøver du da ikke.”
Hun sagde: "Jo, for jeg vil i bad."
Jeg havde håbet, at jeg kunne fortælle Janet den historie.
Hun ville have syntes om den.
Hun ville have grinet.
Tror jeg nok.
Anna Karenina… Tolstoy, I ved -
- er på vej til stationen for at kaste sig under et tog -
- og ser noget pudsigt, som hun vil fortælle sin elsker Vronsky om.
Alle gør det. Jeg gør det med Iris og Janet, alle vores venner.
Men så slog det Anna, at hun ikke ville se Vronsky igen -
- for hun ville snart tage sig af dage.
Det er ikke den slags, I vil høre.
Janet tog sig ikke af dage.
Men hvis der er én ting, der ville have forhindret Anna -
- i at kaste sig under et tog, så ville det være netop den.
Tanken om at fortælle noget sjovt til den mand, som hun elsker.
Kærligheden er slut.
Og…
-- livet...
… er snart slut.
Det var alt.
Farvel, Janet.
Nej, nej, Janet!
Hjælp! Hjælp mig!
- Du kører forkert! - Hold op!
- Du kører forkert! - Hold så op!
Nej, ikke hus!
Dem… dem!
Min gamle mus, min gamle kattemus!
Hvor er du?!
Jeg…
… elsker…
… dig.
Åh, min lille mus!
Det ved jeg da godt.
Engang var jeg frygtelig bange for at være alene med dig.
Nu kan jeg ikke undvære dig.
Vi må hellere se at komme hjem.
Så har vi morgendagen…
… Og dagen efter…
… Og dén efter den.
Og lidt efter lidt -
- kommer vi helt ind på livet af hinanden.
Din ring!
Den er slidt nu.
- Hvor har du den fra? - En pantelåner.
Jeg kan godt lide gamle, slidte ting.
De slides og slides og slides…
… indtil de er slidt op.
Vi har været heldige.
Det var det sædvanlige. Der var en, som døde.
Iris… har du et smil til dr. Gudgeon?
Ikke?
Nej.
Nu er tiden inde.
- De vidste, det ville ske, professor. - Ja.
Hun har ikke noget smil til Dem i dag.
Vi må hellere komme i gang.
- Hvad skal jeg gøre? - De behøver ikke gøre mere.
Vale House er et meget venligt sted.
Jeg blev overras…
Det er et af de bedste.
Det er sværere at komme ind dér end på Eton.
- Taxi til Vale House? - Ja.
Damen sidder på trappen. Jeg kan ikke få hende ned.
Skal jeg…?
Alt i orden, min ven?
Vi skal ud at køre lidt. Er det ikke i orden?
Hvad hedder du?
Iris.
- Ja, hun hedder Iris. - Kom så, Iris.
Det hele ordner sig, min ven. Opsedasse!
Sådan, ja.
Mennesker elsker hinanden, -
- seksuelt, som venner, -
- og når de er forelskede.
De værner om andre væsener:
mennesker, dyr, planter.
Selv sten.
Nu ordner det hele sig. Ikke sandt, Iris?
De kan besøge hende, når De vil, og være her hele dagen, hvis De vil.
De må gerne overnatte her. Det kan vi altid arrangere.
Der blev så stille…
… da hun døde.
Det ville jeg faktisk ikke have noget imod at gøre selv.
Jeg havde en vittighed at fortælle hende.
Den var ikke videre god, men hun ville have grinet.
Vi har behov for at tro på noget guddommeligt.
Uden at behøve Gud.
Vi kunne kalde det kærlighed -
- eller godhed.
Som der står i Davids salme:
"Hvor skulle jeg søge hen fra din ånd?”
"Hvor skulle jeg flygte hen fra dit ansigt?”
”Stiger jeg op til himlen, er du dér.”
”Lægger jeg mig i dødsriget, er du dér”
"Låner jeg morgenrødens vinger og slår mig ned, hvor havet ender," -
- "så leder din hånd mig også dér.”
”Din højre hånd holder mig fast."