Valtameri yrittää aina tappaa. Se ei pidä taukoa.
Epäonnistumisen todennäköisyys on suuri.
Siellä on yksin. Ei ole mitään toivoa, jos jotain sattuu.
Kamera käy.
Gary, jos haluat...
- Hymyä. - Anteeksi.
Hymyile ja aloita sitten.
Olen Tracy Edwards, Maidenin-
ja ensimmäisen naismiehistön kippari Whitbread Round the World Racessa.
Voi ei.
Mitä maailmanympäripurjehdus vaatii? Ensinnäkin on oltava vähän hullu.
Pitää olla erilainen kuin muut.
Kokeillaan uudelleen.
Olen Tracy Edwards, Maidenin ja ensimmäisen naismiehistön kippari...
- Vähän parempi. - Johtuu hymystä.
2.9.1989 SOUTHAMPTON, ENGLANTI
- Lisa Austin on lähtöviivalla. - Tältä näyttää Solentissa,
vain pari minuuttia ennen viidennen Round the World Racen alkua.
33000 merimailin pituisena se on maailman pisin kisa.
Meille sanottiin, ettei se onnistuisi.
"Ette ole tarpeeksi vahvoja ettekä taitavia.
Ei tytöille. Te kuolette kaikki."
Hän riskeerasi kaiken.
Hän vaaransi kaiken toteuttaakseen sen.
Ei ollut vaihtoehtoa. Minun oli vain tehtävä se.
Varhaislapsuuteni oli idyllinen.
Täynnä taikoja ja leikkejä,
ja kaksi ihanaa vanhempaa ja osittain ihana veli.
Äitini oli mahtava.
Hän oli ollut tanssija ja rallikuski. Hän oli ensimmäinen nainen,
joka ajoi moottoripyörällä Mansaaren TT-ajoissa.
Hän tapasi isäni ajaessaan mikroautolla.
Isä oli hänen mekaanikkonsa.
Isäni oli yrittäjä. Hän suunnitteli kaiuttimia.
Hänellä oli aina jotain meneillään.
Vanhempani iskostivat minuun päättäväisyyttä.
Jos haluaa jotain, ei saa luovuttaa.
Päättäväisyyteni on peräisin heiltä.
Varhaislapsuuteni oli ihanteellinen,
mutta valitettavasti se kaikki päättyi, kun olin kymmenen.
Eräänä yönä olin nukkumassa ja kuulin melua.
Luulin kuulleeni äidin kirkuvan, mutten ollut varma.
Muistan ajatelleeni, että nyt tapahtui jotain tosi pahaa.
Nousin istumaan sängyllä ja vedin peiton ylleni.
Äiti tuli luokseni.
Isä oli saanut sydänkohtauksen. Ambulanssi ei ehtinyt paikalle ajoissa.
Hän kuoli.
Anteeksi.
Se yö muutti koko elämäni.
Äiti yritti jatkaa isän hifi-liiketoimintaa.
Ala oli hyvin miesvaltainen. Siinä ei ollut lainkaan naisia.
Lopulta hänet pakotettiin lopettamaan.
Se oli ensimmäinen kokemukseni siitä,
etteivät naiset toimi miesten maailmassa, varsinkaan siihen aikaan.
Äidin piti elättää meidät jotenkin.
Valitettavasti silloin hän tapasi miehen, jonka kanssa hän menisi naimiin.
TALO MYYNNISSÄ
Myimme Readingin talon ja muutimme Walesiin.
LAPSUUDENYSTÄVÄ
Aikaisin muistoni hänestä on koulubussista,
kun olimme 12-vuotiaita.
Kylä oli pieni. Uusia ihmisiä näki harvoin.
Hän muistutti hieman minua.
Hän oli aluksi hiljainen.
En voi uskoa, että sanon niin Tracy Edwardsista, mutta...
Meillä kummallakin oli rankkaa koulussa, joten viihdyimme yhdessä.
Teini-ikäisenä ystävät ovat perhe. Heihin voi aina luottaa.
Hänen suhteensa isäpuoleen oli epävakaa.
Isäpuoli oli väkivaltainen alkoholisti.
Hän löi minua muutaman kerran.
Luulin aina, että kerjäsin sitä itse, koska löin tai potkaisin häntä ensin.
Muistan, kun olin siellä kerran,
ja he kävivät toisiinsa käsiksi. Olin järkyttynyt siitä.
Muutuin iloisesta ja mukavasta lapsesta-
aivan kauheaksi teiniksi. Vihaiseksi, aggressiiviseksi.
Vihasin kaikkia. Minut erotettiin koulusta tilapäisesti 26 kertaa-
ennen lopullisesta erottamista.
Äiti kävi anelemassa, että saisin suorittaa tasokokeet,
joihin en sitten edes ilmestynyt paikalle.
Avun pyytämisen sijaan karkasin kotoa. Lähdin mahdollisimman kauas.
Muistan hänen reissunsa, ja olin tosi huolissani hänestä,
mutta oli vaikeaa tietää, mitä tehdä 15-vuotiaana.
Tasan kolmen vuoden päästäalkaa maailman raskain purjehduskilpailu.
KIPPARI
Kisa oli Whitbread.
27000 merimailia jaettuina etappeihin.
Purjehtiminen oli siihen aikaan miesten urheilua.
TOIMITTAJA
Hullujen ja seikkailijoiden. He olivat pioneereja.
Sitä on katastrofin reunalla.
KIPPARI, DRUM, ENGLANTI
Yksikin väärä liike ja on pulassa.
Purjehtijalle sellainen haaste, purjehdus maailman ympäri,
oli ehdottomasti tehtävä. Se oli rankka haaste.
Se houkutti taitavia purjehtijoita...
TOIMITTAJA
...jotka halusivat todistaa jotain maailmalle.
Purjehtijan oli tehtävä se, jos halusi menestyä.
Päädyin Kreikkaan työskentelemään baariin.
En tuntenut ketään kovin hyvin.
Sain kontaktia muihin ihmisiin vain menemällä ulos ryyppäämään.
Muistan olleeni yksinäinen.
Halusin vain kotiin, mutten voinut luovuttaa.
Eräänä iltana eräs mies sanoi minulle:
"Olen kipparina tilausjahdilla, ja jahtiemäntäni jätti minut pulaan.
Haluaisitko jahtiemännäksi?"
Seuraavana päivänä lähdimme Rhodokselle.
Olimme sekalainen porukka koulunsa keskeyttäneitä.
Hylkiöitä, mustalaisia ja kulkureita.
Me kaikki pakenimme jotakin.
Mutta olimme perhe. Surrealistinen perhe.
En pitänyt kippareita miehinä, vaan isähahmoina.
Opin purjehtimaan ensimmäisellä Atlantin ylittävällä purjehduksella.
Ensimmäisessä myrskyssäni minut sidottiin kiinni,
koska tuuli niin kovaa,
että minun pelättiin putoavan yli laidan, ja oksensin ämpäriin...
mutta pidin siitä.
Minulle purjehtiminen merkitsi vapautta.
Vapautta kaikesta. Sain jättää kaiken taakseni.
Kaiken isäni kuoleman jälkeen tapahtuneen.
Emme tavanneet sinä aikana.
Hän oli purjehtimassa. Hän oli Antiguassa,
ja kuulin hänestä juttuja. Olin hieman kateellinen.
Minäkin olin aina halunnut matkustaa.
Istuin ystävän veneellä eräänä päivänä ja katselin hänen kirjojaan-
ja avasin niistä yhden.
Kysyin: "Mikä tämä on?" Hän sanoi: "Whitbread Round the World Race."
Sanoin: "Tämä on aivan uskomatonta."
Halusin olla osa sitä.
Tiesin, että minun oli tehtävä se.
Seuraavana päivänä-
hain töihin kokiksi Whitbread Round the World Race-veneelle.
Muistan kysyneeni kipparilta: "Etsitkö kokkia?"
Ja hän vastasi: "Emme ota tyttöä."
Emme halua olla maailman ainoa joukkue, jolla on tyttö veneessä.
"Tyttöjä on sitten satamissa."
Palasin takaisin veneelle.
Olin tosi vihainen.
Sitten sain tietää tärkeästä tilausmatkasta.
Näimme seurueen tulevan laiturille.
Joku sanoi: "Tuo on Jordanian kuningas Hussein."
Tarjoiltuani lounaan menin kannen alle tiskaamaan.
Tunsin jonkun läsnäolon ja käännyin ympäri.
Se oli kuningas Hussein. Aloimme jutella.
Hän sanoi: "Minua kiehtoo tämä sinun maailmasi.
Olet kuin beduiini, joka matkustaa paikasta toiseen."
Hän kysyi, mitä teen seuraavaksi.
Vastasin, että haluan Whitbread Round the World Raceen.
"Sehän on mahtavaa."
"Mutta veneeseen ei haluta tyttöä."
Ja hän sanoi: "Sinun on tehtävä se. Sinun on pakko."
Ja tunnin sisällä olin täysin varma.
En epäillyt hetkeäkään, ettenkö voisi toteuttaa sitä.
Seuraavana päivänä palasin kipparin luo ja sanoin:
"Minun on päästävä tälle veneelle." Minä anelin.
Olin parhaillaan puhelinkopissa,
ja viereisessä kopissa oli joku tytönheitukka, joka sanoi:
"Äiti! Pääsin Whitbread-veneelle. Minusta tulee kokki."
Osa ohjelmasta tulee suorana Gosportista,
josta 15 venettä lähtee purjehtimaan Whitbread Round the World Raceen.
Viimehetken valmistelut ovat kuumeisia,
varsinkin miehistön nuorimman, veneen kokin osalta.
Tavataan kokki. Hän on Tracy Edwards,
ainoa tyttö brittiveneessä Round the World Racessa.
Tracy, mitä vastuualueita kokilla on tällaisella veneellä?
Ensinnäkin pitää miehistö terveenä. Toiseksi pitää heidät tyytyväisinä.
Pitää päättää, paljonko kaloreita he tarvitsevat päivässä,
miten ne jaetaan eri aterioille niin, että he nauttivat niistä aterioista.
Olet siis tosi tärkeä osa miehistöä. Ilman sinua...
Kyse on kahdesta viikosta merellä.
Ruoka on silloin hyvin tärkeä osa elämää.
Kiitos, ja onnea maailmanympärimatkalle.
Tracyn tehtävä oli laittaa ruokaa ja siivota.
Kaikki olivat tehneet selväksi hänelle, mikä hänen roolinsa olisi kisassa.
Katselijoiden alusten on poistuttava HMS Glasgowin ja TS Royalistin väliltä,
jotta kisa voi alkaa.
Kymmenen, yhdeksän, kahdeksan, seitsemän, kuusi,
viisi, neljä, kolme,
kaksi, yksi, nyt!
Lähtölaukaus on annettu neljännen Whitbread Round the World...
Kisassa oli vain neljä tyttöä.
230 henkeä, joista neljä oli tyttöjä. Minä olin yksi heistä.
Hän ei tainnut haluta kokata lainkaan,
mutta hän teki sen, koska se mahdollisti maailmanympäripurjehduksen.
Se oli kauheaa. Minua kohdeltiin kuin palvelijaa.
He eivät tehneet siitä helppoa.
Jossain vaiheessa alusvaatteeni takapuolelle kirjoitettiin:
"Vaihdetaan olutkoriin."
En ollut ikinä halunnut mitään niin paljon kuin sopeutua heidän joukkoonsa.
Se oli mukavan masentava ajatus.
Kokkaaminen oli kamalaa. Mutta rakastin purjehtimista.
Kunhan sain tulla ylös kannelle.
- Sitten voitimme etapin. - Tungos on valtava-
ihmisten tultua ympäri Aucklandia katsomaan Atlantic Privateeria.
Laukaus on ammuttu, ja ihmiset huutavat!
Torvet soivat Waitemata Harbourissa asti.
Ja Atlantic Privateer on voittanut Whitbread-kisan toisen etapin...
Miehet veneellä ovat olleet tosi mukavia.
He ovat kivoja tyyppejä.
Osa heistä epäili tytön ottamista veneelle,
vaikka he ovatkin ystäviä, mutta he ovat selviytyneet siitä.
Ajattelin, etten enää sietäisi sitä.
Halusin olla oikea purjehtija. En halunnut enää kokata miehille.
Jos he eivät antaisi minun tehdä sitä, minun oli toteutettava se itse.
Silloin päätin koota kisaan naistiimin.
Päästyämme veneestä soitin äidille ja sanoin:
"Mitä sanot, jos kokoan naistiimin seuraavaan Whitbread-kisaan"
Hän piti tauon ja sanoi sitten:
"Jos omistaudut asialle, onnistut varmasti,
paitsi ettet ole ikinä tehnyt mitään loppuun asti."
Neljää päivää myöhemmin ilmoitin asiasta Southampton Boat Show'ssa.
PÄIHITETÄÄN MAAILMA
ENSIMMÄINEN NAISTEN VÄLINEN WHITBREAD CHALLENGE
Missä tahansa venemessuilla on seikkailuista haaveilevia ihmisiä.
Tänään Southamptonin Boat Show'ssa oli sellainen tyttö. Tracy Edwards-
haaveilee kisaavansa naismiehistön-
kanssa maailman rankimmassa purjehduskisassa.
Miksi haluat naismiehistön?
Siitä seuraa väittely. Miesten mielestä naiset eivät pysty siihen,
ja naisten mielestä pystyvät, ja se jatkuu loputtomiin,
joten jonkun on tehtävä se todistaakseen väittämänsä.
Katso minuun.
KOLME VUOTTA KISAAN
Hymyä.
Jo oli ensimmäinen, jolle soitin.
Se oli unelmani teini-ikäisestä asti.
Ihan sama, vaikka roolini oli olla kokki,
koska minulla ei ollut kisakokemusta.
Sanoin: "Voin tehdä sen." Ja hän sanoi: "Tiedän sen."
"Mistä tiedät?"
Tapasin Howardin Gibbonsin.
Hänestä tuli projektipäällikköni.
Hänellä oli hieno idea...
PROJEKTIPÄÄLLIKKÖ
...mutta miten hän toteuttaisi sen? Se oli tärkein kysymys.
Me tapasimme pubissa.
Lasinalustan takapuolelle kirjoitimme: "Miten me teemme sen?"
Haastattelimme vain muutamaa ihmistä.
Haastattelin Sallya, mutta kun hän käveli ovesta sisään,
nauroi ja kertoi vitsin, ajattelin, että hän tulee veneeseen.
Tiesin, että halusin tehdä sen ja tekisin kaikkeni sen eteen.
RUORINAINEN
Se oli tosi hyvä idea...
TRIMMAAJA
...mutta siihen se sitten loppuikin.
En halunnut oikeaa työtä. Halusin seikkailun.
- En tiedä. - Miten niin, et tiedä?
Kokiksi ryhtyminen oli ainoa keino päästä veneelle.
KANSIMIES
Enkä aikonut tehdä sitä. En ikimaailmassa.
Se oli mielestäni liian suuri kompromissi.
He etsivät tyttöä, joka osasi purjehtia, oli lääkäri ja pystyisi lähtemään.
Ajattelin, että se olisi mahtavaa.
LÄÄKÄRI
Ystäväni sanoi: "Naismiehistön vene on-"
lähdössä maailmanympäripurjehdukselle."
TÄHYSTÄJÄ
Ensireaktioni oli: "Oletko tosissasi? En halua purjehtia naisten kanssa."
Muita naispurjehtijoita ei ole. Olen ainoa hyvä sellainen."
Ja hän sanoi: "Älä viitsi, älä ole ylimielinen."
Satuin tapaamaan Tracy Edwardsin-
baarissa Corkissa, kuten vain irlantilaiset osaavat.
TRIMMAAJA
Ajattelin vain, että haluaisin mukaan.
Sitten hieman hymyä.
Olin vihdoin toteuttamassa unelmaa.
Tyttönä on yhtä kuin olisi vammainen purjehdusmaailmassa,
ei voi liittyä miesten projektiin. Se on mahdotonta.
Jos olisin mies, olisin tehnyt sen jo ainakin kerran.
PERÄMIES
Kesti 10 vuotta päästä veneelle, joka kisaisi Whitbreadissa.
Marie-Claude oli kokenut purjehtija, jolla oli hyvä maine.
- Mikä on roolisi veneessä? - Olen perämies tai...
Olen vastuussa itse purjehduksesta.
Minun vastuullani on se, että vene kulkee kovaa.
Valitsin yhdeksänhenkisen miehistön-
täynnä omistautuneita, ammattimaisia ja hyvin taitavia naispurjehtijoita.
Se ei ollut helppo päätös.
Maailmassa on monia naisia, jotka pystyvät tähän kisaan.
Minä, kuten monet muut, tiedän, että onnistumme hankkeessamme.
TUEN MAIDENIA
Oletko feministi tai...
En lainkaan. Inhoan sanaa "feministi".
Haluan voida tehdä sitä, mitä haluan,
enkä näe, miksen voisi purjehtia, koska olen tyttö.
Miesten on aika tajuta, että naisetkin pitävät purjehtimisesta-
ja ovat yhtä hyviä siinä.
Me teimme jotain, mihin uskoimme, ja otimme sen hyvin vakavasti,
mutta maailma ympärillämme ei suhtautunut siihen samoin.
KIPPARI - FAZISI
Me viis veisasimme siitä.
Me naureskelimme sille emmekä ottaneet sitä vakavasti.
Olimme epätavallinen sivunäytös.
Lehdistössä oli epäilijöitä.
Ajattelin ensinnäkin: "Mistä te saatte rahat?
Mistä te saatte veneen? Miten saatte sen mukaan kisaan?"
'Sori vaan kaverit, mutta Southampton näkyy jo.'
Tunsimme olomme ylenkatsotuiksi.
Olimme pikku neitejä, joilla oli jokin romu.
Entä matkatavarat? Paljon vaseliinia rohtuneille huulille-
- eikä yhtään vedenkestävää ripsiväriä? - Paljon vaseliinia.
Sitten fyysinen puoli.
Meidän piti etsiä vain raakaa voimaa.
Sekä tunnepuoli.
Jos hyväksyy tosiasian, että sukupuolilla on eronsa.
Ellei sitä hyväksy, sitten on pulassa, jos alkaa edistää niitä ajatuksia.
Pitää olla erittäin varovainen.
Niin.
Uuden Whitbread-veneen suunnitteluun kuluu kuukausia.
Valmistautuminen on ollut avainasemassa kisan voitossa.
Rahalla on tapana seurata miehiä.
Viidenteen Whitbread-kisaan osallistumisen loppusumma-
lähentelee kuutta miljoonaa dollaria.
Ongelmat alkavat, kun pitää etsiä miljoonan punnan edestä sponsoreita.
Miten saat kerättyä sellaisen summan liikemiehiltä,
kun olet tuollainen upea, nuori tytönheitukka?
Se tuottaa suuria vaikeuksia. On ollut tosi vaikeaa,
ei vain vakuuttaa yrityksiä, että naismiehistö pystyy siihen,
vaan saada heidät mukaan niin,
että se sopii heidän sponsorointikäytäntöihinsä.
Kävimme sadoissa yrityksissä emmekä saaneet yhtään mitään.
Kukaan ei ollut kiinnostunut.
Projekti lähtee siitä, että voitamme omalla veneellä.
Riipaisee nähdä veneen piirustukset, eikä sitä edes rakenneta vielä.
Meillä oli sanaton pelko siitä, ettemme selviytyisi siitä.
Olimme riskialtis miehistö.
Haluatko peräsimen ylös?
Osa saamistamme kirjeistä oli uskomattomia.
"Ajatus 12 vaimostani maailmanympäri- purjehduksella-
saa minut kauhun valtaan."
Toisessa luki: "Ihana idea, mutta liian riskialtis huonolle julkisuudelle",
mikäli jotain menee vikaan."
Se olisi tragedia,
mutta emme tehneet sitä siinä uskossa, että kuolisimme.
Teimme sen siinä uskossa, että purjehtisimme maailman ympäri-
ja tekisimme sen kilpailukykyisesti.
Joku lähtee kyllä mukaan. Tilaisuus on liian hyvä hukattavaksi.
TAMMIKUU - HELMIKUU
MAALISKUU - JOULUKUU
HELMIKUU - LOKAKUU
Olin etsinyt sponsoreita kaksi vuotta.
Emme saaneet rahoja kokoon.
Hän oli rehellinen ja sanoi: "Elämme päivä kerrallaan."
Oli lähellä, ettei sitä olisi tapahtunut.
Tiesin, että asioiden oli muututtava.
Hakkasimme päätämme seinää vasten, eikä mitään tapahtunut.
Eräänä yönä heräsin kahdelta yöllä, nousin ylös ja ajattelin:
"Meidän on ostettava käytetty vene."
Kaikki ihmettelivät, miten se onnistuisi.
Sanoin: "Panttaan taloni, lainaan rahat ja hankin veneen."
Jos venettä on muokattava, panttaan veneen maksaakseni muutokset.
Hän riskeerasi kaiken. Hän vaaransi kotinsa.
Hän riskeerasi kaiken toteuttaakseen sen.
Vene tuli Southamptoniin,
ja olimme satamassa katsomassa rähjäistä venettä.
Ajattelin: "Hitto vie. Katsokaa, missä kunnossa se on?"
VUOSI KISAAN
Minun piti tehdä paljon suostuttelua,
mutta siihen meillä oli varaa, joten siihen oli tyydyttävä.
Minusta tuntui: "Helkkari sentään. Tästä tulee tosi iso projekti."
Sanoin: "Omaksukaa roolinne. Meillä on töitä."
Naisia ei näy töissä telakalla. Se oli toinen ensimmäinen kerta.
Halusin mukaan töihin, joten opettelin putkitöitä.
Jos pystyisin johonkin, niin ruumiinnesteistä huolehtimiseen.
Asensin veneen jokaisen johdon.
Olin kilpaillut ja rakentanut kilpaveneitä,
joten minulla oli kokemusta ja olin melko itsevarma.
Haasteet liittyivät ennemminkin suhteeseen Tracyn kanssa.
Ajan mittaan siitä tuli yhä vaikeampaa.
Meidän oli oltava varovaisia. Onko hän pahalla vai hyvällä tuulella?
Tracyn kanssa ei aina ollut mukavaa olla.
Emme tienneet, miten suuria paineita hänellä oli.
Ulkoapäin tuli paljon negatiivista. Rahahuolet alkoivat uuvuttaa.
Mutta omat epävarmuuteni olivat suurin ongelmani siihen aikaan.
Mietin jatkuvasti, olinko oikea henkilö tähän.
Epäilin ja pelkäsin kovasti.
Minua ahdisti, oli paniikkikohtauksia,
heräsin keskellä yötä kylmän hien peitossa.
Luulen...
Meillä oli monenlaisia ongelmia.
Muistan, kun Tracy oli kerran vihainen ja huusi kaikille, ja ajattelin:
"Herran tähden, nämä ihmiset ovat ystäviäsi."
Se tuntui itsetuhoiselta.
Mutta hän oli aina ollut vihainen.
Ne olivat tosi synkkiä aikoja.
MYYDÄÄN MAINOSTILAA
Tämän 17-metrisen alumiiniveneen nimi on tällä hetkellä Maiden Great Britain,
mutta miehistö tarvitsee yhä 940000 puntaa seuraavalle vuodelle.
Yksikään sponsori ei ole lähtenyt mukaan,
ja projekti voi olla vaakalaudalla.
Ilman kunnon sponsoria tyttöjen on palattava töihinsä-
ja tämä upea brittihanke ei toteudu.
Tätä ei tapahdu toiste.
Sillä hetkellä minä, totaalisen turhautumisen vallassa,
soitin kuningas Husseinille.
Kuningas Hussein saapui tässä kuussa leikkaukseen lontoolaiseen sairaalaan.
Hän näytti hyvinvoivalta Southampton Boat Show'ssa.
Pidimme yhteyttä vuosien varrella. En olisi pyytänyt hänen apuaan,
jos olisi ollut toinen keino päästä tavoitteeseemme.
Hän sanoi: "Olet päässyt niin pitkälle, et voi lopettaa nyt."
Royal Jordanian Airlines tulee sponsoriksi."
Saimme projektille vihdoin pääsponsorin.
Jumalan siunausta hänelle ja muille purjehtijoille.
Tänään pikkuruinen Tracy Edwards laski vesille 17-metrisen veneen-
muiden purjehtijoiden yhä epäillessä Maidenin kykyjä.
Ihmiset olivat murskaavia.
Purjehdin tuntemattomien miesten kanssa.
Yksi heistä kysyi, milloin kisa alkaa.
Sanoin, että syyskuussa. Hän kysyi: "Milloin palaat takaisin?"
"Seuraavan vuoden toukokuussa."
Hän sanoi: "Ennemminkin lokakuussa."
Niin he suhtautuivat siihen.
Mitä pidemmälle pääsimme, sitä ilkeämpiä kommentteja saimme.
Meidän ei pitänyt saada venettä. Saimme veneen ja miehistön.
Nyt alamme kisata, ja meidän on todistettava, että pystymme siihen.
Kun kisaan oli vain päiviä, lähes puolet osanottajista kokoontui harjoituksiin.
Fastnet Race oli tavallaan esinäytös,
koska se päättyi vain vähän ennen-
kuin Whitbread-kisan oli määrä alkaa.
Siinä vaiheessa minulla oli valtavia ongelmia Marie-Clauden kanssa.
10 sekuntia. Laivue lipuu kohti lähtöviivaa.
5 sekuntia, ja kaikki katsovat lippuja.
Kisa alkaa heti, kun ne laskeutuvat.
Ei! Laittakaa se toinen valmiiksi!
Marie-Claude oli pomo, eikä siinä ollut mitään epäselvää.
Pakotin Tracyn purjehtimaan hänen epävarmuusalueellaan.
Aivan kuin hänellä olisi ollut peili,
josta näin itseni kykenemättömänä olemaan kippari.
Sanoin olevani samaa mieltä. "Hyvä on, tehdään niin."
Mutta tiesin, että se vaivasi minua.
Se sai Tracyn kyseenalaistamaan johtoasemansa.
Olimme saapumassa Fastnet Rockille jännittyneessä ilmapiirissä.
Menin kannen alle etsimään purjetta,
kun vene heilahti, minä kaaduin, yritin ottaa tukea kädellä-
ja mursin ranteeni.
Claire kertoi, että Jon ranne oli murtunut ja meidän on palattava takaisin.
Sanoin: "Ei käy. Olemme melkein saarella."
Anna morfiinia ja sido ranne. Siksi meillä on ensiapupakkaus."
Ensiapupakkauksessa ei ollut lastoja,
koska minua käskettiin jättämään ne pois.
Sanoin: "Miksi niitä ei ole?" Hän sanoi Marie-Clauden kieltäneen.
Kysyin: "Kuka tämän veneen pomo on?"
Ja hän sanoi: "Suoraan sanottuna emme tiedä."
Meidän oli keskeytettävä ja palattava Plymouthiin.
Muistan yhä, miten vihainen olin. Olin niin vihainen, että itkin.
Halusin vain repiä hänen kurkkunsa auki.
Se oli viimeinen pisara.
Poistuimme veneestä, ja sanoin Marie-Claudelle: "Se oli siinä."
Annoin hänelle potkut.
Oli myöhäistä hankkia uutta jäsentä.
Olin ollut mukana kaksi vuotta. Kisan alkuun oli kolme viikkoa.
Olin murheissani, etten pääsisi kisaan,
mutta myös helpottunut, koska siitä ei tulisi helppoa.
Tuntui kuin media olisi odottanut tällaista hetkeä.
PERÄMIES LOPETTAA MYRSKYN NOUSTESSA NAISTIIMISSÄ
KOLME PÄIVÄÄ KISAAN
Osa miehistöstä halusi lopettaa. He eivät uskoneet minuun.
SOTA LAINEILLA
Marie-Claude oli tärkeä henkilö minulle ja usealle meistä.
- Marie-Claude oli suuri menetys. - Pakko myöntää, että hengitin syvään,
koska mieleeni juolahti: "Kuka tätä venettä sitten ohjaa?"
Minä rukoilin. Rukoilin heitä jäämään.
"Jos ette ensimmäisen etapin jälkeen usko minuun, lennätän teidät kotiin,
mutta älkää hajottako tiimiä nyt."
Ajattelin, että ehkä hän oli oikeassa enkä pystyisi olemaan kipparina.
Mutten voinut keskeyttää.
Minun piti vain jatkaa eteenpäin, koska vaihtoehtoja ei ollut.
Niin me lähdimme ensimmäiselle etapille.
Olin tavallaan koeajalla.
KISAPÄIVÄ
Town Quay, Southampton, klo 7, ja viides Round the World Race alkaa.
Heräsimme aamuun ajatellen, että nyt purjehdimme maailman ympäri,
se oli pelottavaa.
En nukkunut paljoakaan edeltävänä yönä.
Ajoimme Ocean Villageen ja kävelimme valtavan-
meluisan ihmisjoukon läpi.
Jos silloin ei vielä hermostuttanut, nyt hermostutti.
Tervetuloa Solentiin.
2. SYYSKUUTA 1989
Minuuttien päästä näemme yhden urheilun upeimmista näyistä,
Whitbread Round the World Racen lähdön.
Te varmasti haluatte jo lähteä.
Kyllä. Nyt on lähdön aika. Tätä on odotettu kolme ja puoli vuotta.
Vuosi sitten emme uskoneet, että olisimme täällä lähtöviivalla.
Tämä on tunteellinen hetki meille kaikille.
En halunnut kaikkien halaavan ja kannustavan...
Halusin vain lähteä.
Puhutaan taas kohta, mutta ilmapiiri kiristyy toden teolla,
koska veneet ovat nyt lähdössä Town Quaysta.
Fisher ja Paykelin kokka lähestyy Rothmansia,
brittivenettä, jonka kipparina on Lawrie Smith.
Uuden-Seelannin Steinlager 2 on yksi kisan ennakkosuosikeista.
Monet meistä lähtivät satamasta samaan aikaan.
Sitä katsoi vasemmalle ja oikealle ja näki Steinlagerin ja Fisher ja Paykelin-
ja niiden legendaariset kipparit.
Maidenin kannella ruorinainen katselee-
Fisher ja Paykelia, Uuden-Seelannin ketsiä.
Jännitys alkaa tiivistyä.
Tämä on ensimmäinen kerta. Se on mahtavaa.
He siirtyvät kohti lähtöpaikkaa, ja lähtöön on vain kolme minuuttia.
Tämä on tosi hermostuttava hetki ruorimiehille.
Jos ihmiset kuulisivat sydämeni, se olisi mahtavaa, koska-
t-paitani liikkui sen takoessa niin kovasti.
Maidenin tytöt tekevät parhaansa.
He ottavat esiin vielä yhden spinaakkerin.
He tekevät vaihdon. He yrittävät parhaansa mukaan.
Viisi, neljä, kolme, kaksi, yksi, laukaus! He lähtevät.
Whitbread Round the World Racen ensimmäinen etappi on alkanut,
Englannin Southamptonista Uruguayn Punta del Esteen.
Espanjan Fortuna ja Neuvostoliiton Fazisi saivat parhaimman lähdön.
Takana!
Maidenin kyydissä on Tracy Edwards, rauhallisena kuin viilipytty.
Lähes neljä vuotta kovaa työtä.
Puntaan on 6000 merimailia.
Tätä näkyä he eivät näe yhdeksään kuukauteen ennen paluuta-
Wightsaarelle kierrettyään maailman, 33000 merimailin jälkeen.
Yksi kerrallaan veneet alkavat erkaantua,
tukiveneemme, jossa on ystäviämme ja perheemme.
Se oli yksi viimeisistä veneistä, ja sitten lopulta vilkutimme toisillemme.
Lopulta maa katoaa, ja sitten on yksin.
Kun he lähtivät Southamptonista ja toimittajat kokoontuivat juottoloihin,
joku aloitti vedon "Kuinka pitkälle luulet tyttöjen pääsevän?"
Emme uskoneet heidän edes päättävän ensimmäistä etappia.
Huonoin ennuste oli, että he pääsisivät vain Needles-saarille,
ja joidenkin mukaan he pääsisivät Kanariansaarille asti,
mutta kukaan ei uskonut, että he pääsisivät Uruguayhin asti.
Tiimi koostui vain naisista.
Ei ollut yllätys, että ihmiset löivät vetoa heitä vastaan.
Mikään ei osoittanut,
että heidät tultaisiin muistamaan muusta kuin epäonnistumisesta.
ENSIMMÄINEN ETAPPI 6281 MERIMAILIA
Ensimmäinen etappi vie laivueen Pohjois-Atlantin yli Uruguayhin.
Olkaa valmiina laskemaan minut, otan tämän alas.
Kääntäkää.
Laivue oli siinä vaiheessa jaettu eri ryhmiin,
jotta samankokoiset veneet kilpailivat toisiaan vastaan luokittain,
eikä niin, että kaikki olisivat samassa divisioonassa.
Olimme samassa luokassa-
Rucanor Sportin, L'Esprit de Libertén ja La Posten kanssa.
Kaikki luokassamme olivat kilpailukykyisiä.
En tiedä, olivatko he tyytyväisiä, että olimme heidän luokassaan.
KIPPARI
Oli vuosi 1989, ja heillä oli kokonainen tiimi täynnä tyttöjä.
Se ei ollut helppoa.
Tiesimme, että se oli rankkaa, tytöt yhdessä Maidenilla.
Olimme menettäneet Marie-Clauden.
Jo ei ollut paikalla ranteensa takia, meillä oli eri kokki.
Minua harmitti. Tosi paljon.
Se ei ollut aivan sitä, mitä odotimme.
- Älä osoittele sillä. Se voi olla ladattu. - Meitä oli 12.
Tracy, joka oli kippari ja navigoija, ei osallistunut vahtivuoroihin,
eikä myöskään kokki, joten me loput jakaannuimme kahteen tiimiin.
Meillä oli neljän tunnin vuorot, tuli mitä tuli.
Neljä tuntia töitä, neljä tuntia lepoa.
Parasta oli vain jatkaa kisaa, koska se piti järjissä.
Siinä kisataan etäisyydestä ja kestävyydestä. Sitä se oli.
Yritin kovasti löytää tuulta-
ja todistaa pystyväni tähän.
Tracy asui siinä kopissa.
Tein pari typerää päätöstä alussa,
joten hukkasimme aikaa.
Mutta lopulta alkoi tuulla, spinaakkeri pullistui...
ja pääsimme vauhtiin.
30 PÄIVÄÄ MERELLÄ
Yhtäkkiä ihmiset, joiden ei ollut annettu nousta esille,
tekivät niin ja olivat uskomattoman hyviä.
Pelkomme siitä, ettemme löytäisi jotakuta,
joka pystyisi ohjaamaan venettä myrskyssä, oli täysin turha.
TRIMMAAJA
Tiimihenki oli hyvä ja vahvistui jatkuvasti.
Paljon onnea, Angela Paljon onnea vaan
Puhalla kynttilät.
Luulin päiväntasaajalle päästyämme, että meillä meni hyvin.
Tervetuloa Uruguayn Punta del Esteen ja Whitbread Round the World Raceen.
Aikaisin 26. Päivänä Steinlager 2 saapui ensimmäisenä Punta del Esteen.
Seitsemän venettä saapui maaliin seitsemän tunnin sisällä toisistaan.
Lopulta 36 päivän jälkeen naismiehistö saapui luokkansa kolmantena.
Ehkä he pystyvät tähän maratoniin.
Se oli oikea yllätys meille kaikille, kun he saapuivat. Olimme ihmeissämme.
Kolmas sija oli suuri pettymys.
- Hyvä, tytöt! - Meitä harmitti.
Muut olivat vain iloisia, että olimme hengissä.
Paljon onnea vaan
Viimepäivät olivat rankkoja, koska tänne tulo kesti kauan.
Tuuli laantui, ja tuntui siltä kuin joku ei olisi halunnut meitä tänne.
Pidimme itseämme ammattimaisena tiiminä, joka yritti voittaa kisan.
Maailma piti meitä vain kiinnostavana tarinana.
"Tytöt pärjäsivät hyvin, kun pääsivät maaliin."
Minua hävetti,
että paikalla oli ilmapalloja. "Ihanko oikeasti?"
Hyvä, että tulitte päiväsaikaan, niin saadaan parempia kuvia.
- Hyvä. - Jos katsoo kysymyksiä-
tai artikkeleita meistä, niin meistä yritettiin aina saada irti kohuja.
"Kenen poika-tai tyttöystävä..." "Oletteko lesboja?"
"Ette kai te nyt niin hyvin tule toimeen?"
"Tuonkokoinen vene ja monta naista, tulee varmasti kinaa."
Entä miehistö? Pelkkiä tyttöjä. Miten tulette toimeen?
- Erittäin hyvin. - Miehiltä ei koskaan kysytty sellaista.
Heiltä olisi kysytty taktiikoista, haasteista, purjehtimisesta.
Järkeviä urheilukysymyksiä. Meiltä harvoin kysyttiin sellaisia.
Miksi?
Kaikki tulivat hyvin toimeen. Me purjehdimme.
Olemme tyytyväisiä purjehdukseemme.
Kunpa sijoituksemme olisi parempi, mutta kaikki tulivat mainiosti toimeen.
Teitä kohdeltiin rankalla kädellä mediassa ennen lähtöä.
Oletko tyytyväinen, että voit jatkaa?
Jos olisin kuunnellut, mitä minusta sanottiin, en olisi täällä nyt.
Ne, jotka merkitsevät, pitävät tätä hyvänä asiana. Kuten minäkin.
Olen tyytyväinen, että saimme tähän mahdollisuuden.
Tunnettu purjehdustoimittaja nimitti meitä "purkiksi täynnä hutsuja".
TOIMITTAJA
Minusta tytöistä koostuva miehistö ei sopinut kuvaan,
ja olin hyvin pisteliäs asiasta.
Juttuni ei ollut yhtä sovinistinen kuin-
Bob Fisherin The Guardianille kirjoittama,
mutta se oli ehdottomasti kärkevä.
Ja etapin kolmantena: Maiden.
Lehdistön asenne sai minut keskittymään.
Ja kun lähdimme Uruguaysta...
En ollut koskaan tuntenut itseäni niin valmiiksi ottamaan haastetta vastaan.
Me kaikki olimme. Olimme todella määrätietoisia.
Eteläisellä jäämerellä purjehtiminen on täysin ainutlaatuista,
eikä siihen voi valmistautua.
Se ei ota vangiksi.
Jotkut kutsuvat sitä Varman kuoleman mereksi.
Siellä on yksin. Toivoa ei ole, jos jotain tapahtuu.
Jos joutuu yli laidan, pelastuminen oli likimain toivotonta.
Miten miehistösi suhtautuu siihen?
He ovat tietenkin hieman huolissaan. Se on itsestään selvää.
Eteläiseen jäämereen pitää suhtautua kunnioituksella,
mutta he ovat itsevarmoja, vahvoja ja valmiita lähtöön.
Kova työ jatkuu päivästä toiseen.
KIPPARI
Miehet ovat hyvässä kunnossa. Paljon paremmassa kuin muut miehistöt.
Odottavatko kaikki innolla Eteläisen jäämeren etappia?
Eivät.
KIPPARI
En tiedä. Pelottaahan sen jonkin verran. Se on väistämätöntä.
Mikä on sinulle tärkeintä tällä etapilla?
Tärkeintä minulle koko kisassa on se, ettei kukaan loukkaannu tai menehdy.
Se veisi nautinnon koko hommasta.
- Onko Jo palannut veneelle? - Jo on palannut, käsi on kunnossa.
Hän on tosi iloinen paluustaan.
Olin siellä laukkuni kanssa valmiina lähtöön.
"Lähdetään Eteläiselle jäämerelle."
Toinen etappi Länsi-Australiaan kulkee Eteläisen jäämeren läpi.
7650 MERIMAILIA
Siellä on jatkuvia myrskyjä, pakkasolosuhteita ja jäävuoria.
Kaikki hermostuttaa, koska tiedämme jään olevan pohjoisempana.
KIPPARI
Missä jäävuoret ovat? Kukaan ei tiedä varmasti.
Etapilla nähdään, kuka on rohkein ja kuka ei pelkää jäätä.
Siellä on ankarat sääolosuhteet.
KIPPARI
En ole nähnyt niin matalia lämpötiloja Eteläisellä jäämerellä.
Veneet tuskin menevät kovin kauas etelään tällä kertaa.
Minulle oli selvää, että menisin mahdollisimman eteläistä reittiä.
Veneet hyvästellään niiden kartoittaessa kurssia.
"Mahdollisimman etelässä" tarkoittaa suoraa linjaa,
ja se on lyhyin reitti.
Jokaisella reitillä on riskinsä, varsinkin jos toimii toisin kuin kaikki muut.
Minne menemme, Tracy?
Olemme täällä.
Ja me menemme tätä pitkin.
Tänne. Siellä on lämmintä.
Siellä oli äärimmäisimmät ja uuvuttavimmat lämpötilat,
joita on koskaan kokenut.
Kahdenkymmenen asteen pakkanen ja tuulista. Se oli rankkaa.
Olemme nähneet tähän mennessä neljä jäävuorta.
Kahta ensimmäistä ei näkynyt tutkassa.
Yöllä nopeus on 14 solmua, ja se on pelottavaa.
40 PÄIVÄÄ MERELLÄ
En ikinä unohda, kun olin keulavahtina.
Sumuisella säällä jonkun oli oltava keulassa.
Se törmäisi jäävuoreen ensimmäisenä.
Sidottuna kiinni. Ja kolmen kasvosuojuksen kera.
Siellä kesti tuskin 20 minuuttia.
Kasvojen iho alkoi hilseillä isoina, valkoisina paloina.
Tytöiltä kesti puoli tuntia pukeutua ja riisuutua.
Se halkesi.
Kun vaatteet sai vihdoin ylle, nukkumiseen ei jäänyt paljon aikaa,
joten alkoi tulla univajetta.
Creighton's Naturally-veneestä rikkoutui toppivantti,
mikä viivästytti heitä useita päiviä.
Aallot olivat valtavia.
Näkyvissä oli vain aaltoilevaa vettä, jossa oli purjehdittava.
Kun nousee aallolle, tuntuu melkein kuin katsoisi suoraan alas keulaan-
ja sitten alkaa surffaus kuin olisi surffilaudalla,
suuri peräaalto perässä, kun surffaa eteenpäin.
Se on todella jännittävää.
Nautin kovasti rankasta seikkailusta.
Se oli mahtavaa.
Rakastan isoja meriä. Ja surffausta.
Sitä voi tulla liian itsevarmaksi ja luulla tietävänsä kaiken.
52 PÄIVÄÄ MERELLÄ
Creighton's Naturally. Maiden.
Nancy herätti minut ja sanoi, että on sattunut kaamea onnettomuus.
Kuuleeko joku Creighton's Naturallya?
Kyllä, he kuittasivat...
Tracy oli radiopuhelimessa.
John Chittendenilla, kipparilla, oli ongelmia kannella.
Kaksi miehistön jäsentä putosi yli laidan.
Aikaa on minuutteja ennen kuin hypotermia alkaa.
Valtavat veneet on käännettävä ympäri ja päästävä ihmisten luo,
mikä jo itsessään on oikea taidonnäyte.
On äärimmäisen vaikeaa nähdä pientä päätä pimeässä.
Hei, Creighton. Hei, Maiden.
Miehet löytyivät, mutta heillä ei ollut lääkäriä,
joten Claire neuvoi heitä puhelimitse-
ja sai toisen miehen, Bart van den Dweyn, hengen pelastettua.
Tiesimme, että kyse oli kahdesta ihmisestä.
Mutta autoimme vain toista.
Anthony Phillips ilmeisesti löi päänsä jouduttuaan yli laidan.
Hän kellui vedessä kasvot alaspäin, kun hänet löydettiin.
Se oli musertavaa.
Tosi musertavaa, että hän menehtyi.
Valtameri yrittää aina tappaa.
Se ei pidä taukoa.
Meillä ei ollut varaa virheisiin.
Olimme valjaissa heti, kun luukku oli auki.
Sitä miettii koko ajan,
miten toisella veneellä sattui tragedia ja heidän on silti jatkettava,
pidettävä itsensä turvassa, pidettävä vahtia-
ja yritettävä pitää vene liikkeellä.
Se vain jatkuu, ja on vain jatkettava.
Ja niin me teimme.
Se oli rankka etappi. Se taisi kestää viisi viikkoa.
Whitbreadissa tai Volvo Ocean Racessa ei ole enää viiden viikon etappeja.
Se oli pitkä aika.
Huomasin toisen etapin aikana, että ihminen-
voi mennä paljon pidemmälle kuin luulee.
Sellaisessa kisassa voitto ja häviö riippuu navigoinnista.
Joskus näkee muita veneitä, joiden isot purjeet on laskettu,
ja sitten ne ottavat meidät kiinni,
mutta sitten alkaakin tuulla, ja me pääsemme taas vauhtiin.
Silloin mieleeni juolahti, että mehän voisimme pärjätä tässä kisassa.
Kun poistuimme Eteläiseltä jäämereltä-
ja lähestyimme Australiaa, alkoi näkyä sinistä taivasta.
Meren väri alkoi muuttua. Aivan kuin olisi syntynyt uudelleen.
65 PÄIVÄÄ MERELLÄ
Maa tuoksuu. Sen voi haistaa monen päivän ajan.
Varsinkin Australia, kaikki se eukalyptus ja lämpimän maan tuoksu.
Kun poistuimme Eteläiseltä jäämereltä, emme tienneet sijoituksista.
Purjehtiessamme maaliviivalle luoksemme tuli veneitä.
Silloin me tajusimme.
Me olimme voittaneet.
Me voitimme etapin.
Se oli upeaa. Aivan upeaa.
Ensimmäistä kertaa 12 vuoteen-
brittivene on voittanut Whitbread Round the World Racen etapin.
Maaliviivalla miehistön riemu oli ilmiselvää heidän juhliessaan voittoa,
jota monet pitivät mahdottomana. Pian he vaihtoivat Maidenin purjeet-
taistelulippuun, johon kiteytyi naisten kapinahenki.
Ranskalaisvene L'Esprit de Liberté-
saapuu Fremantleen vasta huomisaamuna.
Se oli etappi, jonka piti koitua kohtaloksemme,
joten sen voittaminen ylivoimaisesti oli kaikkein parasta.
Käännyin, ja David Pritchard-Barrett ojensi minulle Beefeater-palkinnon.
Olin seurannut Whitbread-kisaa vuodesta 1974 asti-
ja olin nähnyt, kun palkintoja jaettiin.
Onneksi olkoon.
Ja yhtäkkiä meidän veneemme sai sellaisen.
En olisi voinut olla onnellisempi.
Tein kärrynpyöriä mielessäni. Siltä se tuntui.
Tytöt sanoivat, että heidän voittonsa on voitto kaikille naispurjehtijoille.
Jos on nainen, muut sanelevat tekemisesi.
Tee näin tai noin. Älä urheile. Pukeudu tietyllä tavalla.
Mene Eteläiselle jäämerelle 28 päiväksi, ei tarvitse peseytyä,
pukeutua kunnolla tai laittaa hiuksia. Meistä se oli mahtavaa.
Se oli upeaa.
- Mitä aiot tehdä ensimmäiseksi? - Vetää kännit.
Vetää kännit ja syöpä pekonivoileivän.
Äitini oli siellä säteilevä hymy kasvoillaan.
Tämä on mahtavaa. Toivottavasti ripsivärini ei valu.
TRACYN ÄITI
Olen itkenyt ylpeydestä. Kohta varmaan räjähdän.
Uskomatonta, että siitä pikku vintiöstä tuli voittaja. Aivan uskomatonta.
Hän oli aivan oikeassa.
En koskaan tehnyt mitään loppuun asti, luovutin saman tien.
Tämä oli ensimmäinen kerta, kun puolustin jotain, mihin uskoin.
Mitä vaikeampaa siitä tuli, sitä kovemmin halusin tehdä sen,
hänen vuokseen.
Rucanorin miehistö ei ollut mielissään.
Heitä harmitti hävitä meille.
Rucanorin belgialaiset sanoivat Maidenin voiton olleen tuuria.
Maiden päihitti meidät sillä etapilla.
He pärjäsivät hyvin ja saivat veneeseen vauhtia.
Varmaan sanoimme: "Mimmit voittivat, päihitetään heidät seuraavalla etapilla."
Tytöt voittivat miehet, ja he alkoivat näyttää nolostuneilta.
Monet halusivat pitää voittoa kertaluontoisena.
Onnekas etappi. Meitä ei pidetty vakavasti otettavana kilpailijana.
Muistan ajatelleeni, miksei sitä otettu vakavasti.
Maiden osallistui kisaan todistaakseen,
että naiset pystyvät samaan kuin miehet.
Hyökkäykset Maidenia vastaan-
saivat minut tajuamaan, että ehkä olen sittenkin feministi.
Olin huomaamattani joutunut taisteluun.
Kaksi sekuntia, yksi.
Ase laukesi, ja lähtö näyttää hyvältä.
Seuraava etappi alkoi pari päivää ennen joulua.
Rucanor on 9 merimailia jäljessä,
Esprit yhdeksän ja La Poste 86 merimailia jäljessä.
86.
On joulupäivä ja aika nousta ylös.
- Tämä on parempaa kuin kotona. - Niinpä.
En saanut taas typeriä alusvaatteita äidiltä.
Hyvää joulua.
- Hyvää joulua kaikille. - Kippis.
- Onpa hyvää. - Eikö olekin?
Onneksi kaikille on yksi.
Kolmas etappi Fremantlesta Aucklandiin on lyhyin.
3400 merimailia on melko lyhyt matka.
Nyt kaikki riippuu taktiikasta, eikä se ole vahvuuteni.
Kun toisen veneen voi nähdä,
alkaa matkia sen liikkeitä.
Se on jännittävää.
Onneksi Dawn, Michèle ja Mik! Olivat kaikki kiinnostuneita taktiikasta.
Me kaikki olimme keskittyneet onnistumaan.
Olimme todellakin veitsenterällä. Yksikin virhe voi johtaa katastrofiin.
Jossakin vaiheessa kävimme kaksintaistelua-
Rucanoria vastaan ja näimme sen.
Olimme koko ajan lähellä toisiamme.
Muistan etenkin Australian etelärannikolla,
missä me purjehdimme myötätuuleen.
Kun horisontissa näkyy kilpailijan purje, aina löytyy uusi vaihde.
Se oli edellä, ja meillä meni koko päivä sen ohittamiseen.
Mutta Esprit de Liberté oli yhä edellä.
Siinä näyttää lukevan Liberté.
Tosi intensiivistä. Piti keskittyä.
Oli tehtävä kaikkensa saadakseen veneestä irti viimeisetkin mehut.
Se oli jatkuvaa stressiä. Aloin nukkua navigointikopissa,
koska oli turhaa mennä punkkaan.
Useimmat meistä eivät nukkuneet viimeisinä päivinä.
Emme vain voineet.
Viimeiset tunnin kisasimme rinnakkain Uuden-Seelannin rannikkoa pitkin.
Ja sitten pimeys laskeutui.
Emme tienneet enää, missä kukakin oli.
Ei ole mitään pelottavampaa kuin kulkea pimeydessä tietämättä, missä he ovat.
Ajattelimme, että kun saavumme maaliin keskiyöllä sunnuntaina, -
siellä ei olisi ketään.
Lähestyessämme maalia Dawn sanoi:
"Onko laiturilla paljon lintuja? Mitä siellä on?"
Tajusimme, että ne ovat ihmisiä. Tuhansia ihmisiä.
TERVETULOA MAIDEN
87 PÄIVÄÄ MERELLÄ
Ylitimme maaliviivan ja tajusimme, että L'Esprit oli tunnin meitä jäljessä.
Puoliltaöin Maiden lipui maaliviivan yli tunnin edellä arkkivihollistaan,
ranskalaista L'Esprit de Liberté-venettä.
Hienoa, Tracy.
Pitkän Eteläisen jäämeren etapin voitto,
ja sitten taktisen etapin voitto.
- Avaa samppanja. Anna mennä. - Okei, pikku hetki.
Se oli piste i: n päälle.
Kukaan ei olisi uskonut, että pärjäisimme niin hyvin.
Aucklandiin päästyämme olimme ylpeitä.
Kaikki olivat haltioissaan.
Se todisti, ettei naisten edellisen etapin voitto ollut tuuria.
He olivat vain paras miehistö, miehistä ja naisista.
Sivunäytös alkoi siirtyä pääsirkustelttaan.
Näytät väsyneeltä. Oli varmaan rankkaa muiden-
- yrittäessä päihittää teitä. - Kyllä, luokka on hyvin kilpailuhenkinen.
He janosivat kostoa tällä etapilla, ja me päätimme, etteivät he saisi sitä.
He laittoivat meidät koville. Me laitoimme heidät koville.
Tuntuu, että he vihdoin pitävät meitä tasavertaisina kilpakumppaneina.
D-divisioonassa puolivälin etapilla-
Maiden johtaa L'Esprit de Libertéä 16 tunnilla.
Yleisön reaktio oli hämmentävä.
Olimme kuin jumalia. Se oli tosi siistiä.
He olivat sankarittaria.
Tai siis sankareita, koska siihen aikaan heitä pidettiin miehinä.
- Mikä nimesi on? - Jason.
- Mikä sinun nimesi on?
- Helen. - Anteeksi?
Helen.
Tuntui kuin olisi ollut poptähti, muttei ei ollut.
Ihmiset kaduilla moikkailivat.
Emme tienneet, että meidät tunnettiin sillä tavoin.
"Maidenille: Tytöt ovat paljon parempia kuin pojat."
Yhtäkkiä tajusimme, että voisimme oikeasti voittaa.
Jopa minusta tuli kilpailuhenkinen, vaikken ole sitä lainkaan,
ja jopa minä aloin uskoa, että pystyisimme siihen.
Lapsia tulee veneille, ja he tietävät kaikkien nimet.
He tietävät, mitä kukin tekee veneellä. Tosi mahtavaa.
Minun olisi pitänyt olla nyt varma, että voisimme voittaa seuraavan etapin.
Mutta oikeasti minua pelotti.
Ajattelin, että jos nyt häviämme, peli on pelattu.
- Tuo matalin keskellä. - Selvä.
Pelkäsin häviötä enemmän kuin koskaan kisan alussa.
Ne naiset saivat idean purjehtia maailman ympäri.
Nyt he ovat divisioonansa johdossa ja haluavat todistaa pystyvänsä tähän.
Laukaus on annettu, ja Whitbread-laivue on lähtenyt matkaan.
Emme olleet naiiveja. Siihen menisi aikaa ja se olisi märkää.
- Tiesimme sen olevan rankkaa. - Hymyä!
Jännityksen pystyi aistimaan. Tunsin kaikkia jännittävän.
Siinä vaiheessa kisa alkoi lähennellä loppuaan.
Ajatuksena oli saada kunnon etumatka ja ottaa sitten riski Kap Hornia kiertäessä.
Istuin usein yksin keskellä yötä-
hämärässä valossa muiden ollessa vahtivuorossa-
tai nukkumassa ja kävin vielä kerran läpi kaikkea.
"Tarkistan sääkartan vielä kerran", ja "mietin vielä vähän tätä".
Ylianalysoin kaikkea.
Sain meidät pulaan lähestyessämme Kap Hornia.
SATA PÄIVÄÄ MERELLÄ
Yhdeksän päivää, emmekä ole päässeet 11 solmuun.
Ärsyttää, kun ei ole tuulta.
Hän stressaantui yhä pahemmin.
Ja nukkui nyt pysyvästi tuolissaan.
Hän oli uupunut.
Tullessamme Kap Horniin näin muilla veneillä menevän hyvin.
On 25.2., ja Kap Horniin on kymmenen merimailia.
Tuulta ei ole ollut paljoakaan, nyt on vastatuuli,
mutta kohta pitäisi helpottaa.
Esprit on 55 merimailia edellä meitä.
Toivottavasti tuulee tarpeeksi, että pääsemme Kap Hornin ympäri.
Kiersimme Kap Hornin, ja sitten tuli mahdollisuus...
Saimme tilaisuuden kiriä.
Päätin tarttua tilaisuuteen.
Falklandin saaria ohittaessamme minulle tuli kiire.
Olin vain muutaman kerran aiemmin ollut niin kovassa myrskyssä.
Yleensä lyhyin matka veneellä tarkoittaa kulkemista vastatuuleen.
Purjeveneet eivät kulje vastatuuleen, joten miten kaukaa kiertää?
Se tuntuu kuin törmäisi autolla-
tiiliseinään ilman turvavöitä 10 sekunnin välein.
Se on armotonta.
Aallot murjovat ja paukkuvat.
Se vaatii paljon veneeltä.
Anteeksi, asema kutsuu Maidenia, teillä on...
Olin navigoimassa, kun yhtäkkiä jalkani olivat märät.
Menin ylös kannelle ja sanoin: "Katsokaa, mistä tämä vesi tulee."
Siinä vaiheessa vettä oli alapunkkaan asti.
Emme saaneet selville, mistä vesi oli peräisin.
Meidän oli pysäytettävä vene.
Silloin mieleen juolahtaa: "Alumiinivene, rikkoutunut masto."
Ehkä rungossa on halkeama.
Onko siis mahdollista, että aallot rikkoivat rungon?
"Saako vene liikaa osumia?"
Se pitää korjata.
Ei ole vaihtoehtoa. "Yritimme parhaamme.
Kutsutaan korjaajat paikalle." Mitään korjaajia ei ole.
Jossain vaiheessa pitää miettiä, onko jotain muuta tehtävissä.
Soitimme Falklandin saarille, ja he lähettivät RAF Herculesin.
He odottivat hätäkutsua.
Saamme pumpattua vettä ulos, mutta sitten se täyttyy taas.
Kun veneen on rakentanut omin käsin, sen tuntee hyvin.
Lopulta vuotokohdaksi paljastui masto,
koska vene oli joutunut kovaan vasta-aallokkoon.
Lopulta saimme vian korjatuksi ja pääsimme liikkeelle.
Se romutti heidän voittohaaveensa siltä etapilta.
112 PÄIVÄÄ MERELLÄ
Esprit de Liberté, Maiden.
Olimme 18 tuntia edellä ja nyt 16 tuntia jäljessä.
Hän oli sekä kippari että navigoija.
Useimmat kipparit syyttävät navigoijaa, ja päin vastoin,
joten hän otti itselleen valtavan taakan.
Hän eristäytyi yhä enemmän muusta miehistöstä.
Avomeripurjehduksessa ei voi huijata. Huijaaminen on mahdotonta.
Kun on kolme tai neljä viikkoa merellä, se ei ole mahdollista.
On oltava oma itsensä.
Siitä oppii paljon. Sitä ei huomaa, mutta-
lopulta tajuaa oppineensa ja muuttuneensa.
Olin tosi maassa, ja tuntui mahdottomalta piristyä.
Minun piti auttaa hänet ylös...
tuoda takaisin nykyhetkeen ja sanoa, mitä nyt on tehtävä.
Tiesimme vallan hyvin, että kun tulemme Fort Lauderdaleen,
suoritustamme kritisoitaisiin.
Puhuimme lehdistön harhauttamisesta huonon suorituksemme suhteen.
Tätä voidaan kutsua säärten ajelemiseksi.
Tai keritsimiseksi tai vuolemiseksi.
Kaikilla tytöillä oli yhdet puhtaat vaatteet,
jotka puettiin päälle juuri ennen maaliviivaa.
Tracy tuli ja sanoi: "Mitä jos pukeuduttaisiin uimapukuihin?"
"Kumman väriset, harmaat vai valkoiset?"
Me katselimme, ja heillä oli erittäin...
Oikein hyvännäköiset uimapuvut.
Se sopi meille kaikille. Vähän jotain hauskaa.
Jälkikäteen ajateltuna-
emme miettineet asiaa median kannalta.
Sillä oli aikamoinen vaikutus.
BRITTIMISUT HERÄTTÄVÄT HUOMIOTA USA: SSA
Se oli vuoden myydyin urheiluvalokuva.
Minusta tuntui yhä kauhealta.
Kaikki muut haluavat sinun iloitsevan, joten sitä hymyilee.
Kuka keksi uimapuvut?
Kenen idea se oli?
Jos ei voi voittaa, niin pitää pukea uimapuvut.
On vastuussa maissa olevasta tiimistä ja niistä, jotka ovat tulleet katsomaan.
Hienosti meni!
Anteeksi?
Tervetuloa.
Sitten kun pääsee hotellihuoneeseen, sitä purskahtaa itkuun-
ja juo paljon alkoholia.
Tracy myöntää tehneensä tällä etapilla virheen tai pari.
Silti naiset pysyvät hänen rinnallaan eivätkä tee siitä numeroa.
Hän on kippari, hänen sanansa on laki. Me tuemme häntä aina.
Olemme olleet yhdessä nyt kauan ja olemme tosi läheisiä.
Tunnemme toisemme oikein hyvin, ja se on...
Se on erityinen tiimi.
- Tunsit Tracyn jo entuudestaan. - Kyllä vain.
Kuinka kauan?
Viisitoista vuotta. Laskimme juuri hiljattain.
Se on pitkä aika. 12-vuotiaasta asti.
Puhuitteko silloin 12-vuotiaina tästä?
Emme. Silloin ei olisi uskonut, että tapahtuu jotain tällaista.
On tosi mahtavaa tehdä sitä, mitä haluaa.
Purjehtia maailman ympäri. Mahtavaa.
Kaikki ne puheet meistä, millaisia olisimme,
että olisimme narttuja-
tai tappelisimme ja riitelisimme jatkuvasti,
eivät pitäneet lainkaan paikkaansa.
Olimme loistava joukkue.
Ei, me vain jatkamme eteenpäin.
Me voitimme yhdessä joukkueena ja me hävisimme joukkueena,
mutta se ei parantanut oloani. Oloni oli yhä surkea.
Hän ajatteli, ettei voisi enää voittaa kisaa.
Yritimme sanoa hänelle: "Mitä vain voi tapahtua-
mille tahansa veneelle, aivan kuin meillekin tapahtui"
Vain yksi laukku mukaan.
Emme halunneet liikaa painoa viimeiselle etapille kohti kotia.
Aioimme yrittää täysillä.
Yksi laukku. Ei yhtään mitään muuta.
Ehdoton raja.
Valitan. Emme voi ottaa yhtään enempää.
Mieliala oli: "Tässä se on. Tämä on viimeinen tilaisuus."
Viisi, neljä, kolme, kaksi, yksi.
Lähtö on toiminnan täyteinen laivueen lipuessa pitkin Fort Lauderdalen rantaa-
kuuden merimailin päässä sijaitsevalle kääntymispaikalle.
Saimme hyvän lähdön ja ajattelimme: "Me voitamme tämän."
Emmekä ole enää vain kisan ensimmäiset tytöt.
"Vaan kisan ensimmäiset voittajatytöt."
KUUDES ETAPPI 3837 MERIMAILIA
Toiveikkuus katosi äärimmäisen pian.
Tuulta ei ollut.
Se oli pitkä ja hidas etappi.
Vain muutama tilaisuus toimia toisin kuin muut veneet,
olimme painavampi kuin muut veneet.
Olemme olleet täällä paljon luultua kauemmin.
153 PÄIVÄÄ MERELLÄ
Etappi on ollut pitkä, ja meistä kaikista on vaikea-
uskoa, että pääsemme koskaan perille.
Tuulta ei voi muuttaa.
Eikä voi suuntaakaan, joten se oli vain kestettävä.
Kisa ei ole vielä ohi. Vaikka mitä voi tapahtua.
Ei pidä lopettaa kisaa ennen kuin on maalissa.
Olimme hyvin lähellä Englantia. Tiesimme heidän olevan jäljessä.
Olemme kaksi mailia edellä Maidenia ja kuljemme kolmen solmun vauhtia.
Maiden on vasta nostamassa spinaakkeria.
Kuljimme vastavirtaan.
Päätimme mennä mahdollisimman lähelle rantaa, kun yhtäkkiä pamahti.
Osuimme matalikkoon.
Näimme Rucanorin edellä hiekkasärkkään juuttuneena.
Koko miehistö oli puomilla kallistamassa venettä.
Kuulin hiekan äänen ja virtauksen kölissä, me olimme jumissa.
Tajusimme, että meillä oli tilaisuus ohittaa.
He voivat olla jumissa jonkin aikaa.
Hiivimme takaapäin ja sitten... Mutta tuuli ei tarttunut.
Jumalat eivät olleet meille suopeita.
Onnistuimme päästä liikkeelle ja iloitsimme siitä.
Voisimme rentoutua.
Viimeisten päivien aikana tajusimme,
ettemme saaneet kurottua aikaa emmekä olisi ensimmäisiä.
Sydämeni oli särkynyt.
Olin täysin murtunut.
Tuntui kuin emme olisi saavuttaneet mitään.
Olin nähnyt pilkahduksen siitä, mihin pystyisimme.
Olisimme voineet voittaa.
Kammosin maaliin tuloa.
En vain halunnut mennä kotiin.
Näimme Needles-saaret aamun sarastaessa.
Päivä oli tosi tyyni. Veneellä vallitsi rauha.
167 PÄIVÄÄ MERELLÄ
Kaikki tekivät samaa kuin me.
Siinä vaiheessa meidän ei enää tarvinnut puhua ohjaamisesta.
Luimme toistemme ajatukset huomaamattamme.
Ei ollut tarvetta puhua tai sanoa mitään.
Pelkkä läheisyys riitti.
Se tuntui erityiseltä.
Me kunnioitimme toisiamme. Me luotimme toisiimme.
Emme kertaakaan riidelleet.
Muistan ajatelleeni: "Mikä-"
mahtava matka se olikaan."
Se mahtava seikkailu olisi ohi.
Ja minulle tulisi ikävä tyttöjä.
Näimme horisontissa veneen.
Pikkuinen jolla, jossa oli pari nuorta, ilmestyi.
He eivät olleet kovin vanhoja, noin 12-vuotiaita.
Nancy taisi sanoa: "Täällä on varmaan kisa."
Ja me ihastelimme, miten nuorena he olivat aloittaneet.
He tulivat viereemme, ja me tervehdimme heitä.
He tervehtivät meitä.
"Tuletteko kanssamme Solentiin?" "Kyllä."
Sitten näimme toisen veneen.
Ajattelimme sen ohittavan meidät, mutta se kääntyi ja tuli viereemme.
Veneitä tuli lisää.
TERVETULOA KOTIIN, MAIDEN
Se oli oikea herätys. Koko juttu tuntui epätodelliselta.
Veneitä tuli jatkuvasti lisää.
Emme tienneet. Kukaan ei kertonut, että se olisi sellaista.
Muistan veneen, joka oli täynnä kuvaajia.
"Tulivatko he meitä varten?"
Siinä ei ollut mitään järkeä.
Luulin, että perässämme oli joku tärkeämpi,
koska siinä ei ollut mitään järkeä.
Se tuntui käsittämättömältä.
Kaikki ne ihmiset olivat tulleet katsomaan meitä.
Perheemme olivat yhdellä laivalla.
Aivan herkistyn tässä.
Anteeksi, en odottanut sitä.
Se oli mahtavaa.
MAIDEN YKSINKERTAISESTI PARAS
Kukaan ei välittänyt, ettemme voittaneet.
Oli jotain tärkeämpää kuin voitto.
Olimme tehneet paljon enemmän kuin olimme suunnitelleet.
Teimme jotain, minkä sanottiin olevan mahdotonta...
ja teimme sen silti.
Jos uskoo...
kaiken sen, mitä ihmiset sanovat, ettei voi tehdä...
mitä ihmiskunta olisi saavuttanut?
Michèle ojensi minulle ruorin, ja juuri silloin-
kaikkien Southamptonin sataman veneiden torvet alkoivat soida.
Kaikki ympärillämme olevat veneet soittivat torveaan.
Se melu oli...
Anteeksi.
Se melu oli...
Se oli todella hämmentävää.
Se sinetöi sen hetken kaikkien mieliin.
Se oli vain... Se hetki oli ikuinen.
Saavuimme Ocean Villageen, ja se oli täynnä ihmisiä.
Se oli epäilemättä upein vastaanotto,
jonka yksikään miehistö on koskaan saanut Whitbread-kisassa.
Saavuimme Southamptoniin ennen Maidenia.
Satamassa oli satoja, tuhansia ihmisiä.
He eivät olleet siellä meitä varten.
Se oli ensimmäinen askel, jolla Tracy osoitti maailmalle,
että tytöt pystyvät upeisiin suorituksiin.
Se avasi oven muille tytöille.
Muistan, että olin hyvin ylpeä Tracysta-
ja siitä, mitä hän saavutti, tuodessaan meidät sinne.
Hän teki sen. Hän toi meidät perille.
Reilu peli.
Ilman Tracya ei olisi Maidenia.
Tracy Edwards saa ensimmäisenä naisena-
Britannian Vuoden purjehtija-palkinnon.
Sieltä hän tulee, naiset ja herrat.
Tässä on Tracy Edwards.
Erittäin hieno suoritus.
Kokemus purjehduksesta maailman ympäri sen...
Anteeksi.
Upean...
naisporukan kanssa...
vei kaiken aivan uudelle tasolle elämässäni.
Heillä oli aloitteleva kippari, ja he opettivat minulle paljon itsestäni.
He antoivat minun olla oma itseni.
Minussa on kamalia puutteita, mutta ne...
eivät haitanneet.
Hyvät naiset ja herrat, ensimmäinen nainen,
joka saa Vuoden purjehtija-palkinnon, Tracy Edwards.
En tiedä, mitä sanoa. Mikä on epätavallista minulle.
Voin vain sanoa, että tämä-
palkinto ei kuulu vain minulle, vaan...
kanssani purjehtineelle upealle miehistölle,
jota ilman tätä ei olisi tapahtunut.
Tämä ei vaadi vain kipparia, vaan upean miehistön, ja se minulla on.
Haluaisin kiittää heitä siitä,
että he uskoivat minuun ja lähtivät kisaan kanssani.
Olen työskennellyt nuorten kanssa,
joilla on unelma, mutta jotka eivät usko voivansa toteuttaa sitä.
Ja minä sanon: "Entäs jos kerron tarinan nuoresta tytöstä",
joka haaveili purjehtivansa maailman ympäri?"
He vain tuhahtavat.
"Mitä jos sanoisin, että niin tapahtui?"
.:: TWA - Your Source Of Quality! ::. www.shareuniversity.org
Tekstityksen käännös: Anniina Mäkelä