Havet prøver alltid å ta livet av deg. Det stopper aldri.
Sannsynligheten for ikke å overleve er høy.
Du er alene. Det finnes ikke håp hvis noe går galt.
Ok, jeg filmer. Gary, hvis du kan...
- Kom igjen, smil. - Beklager.
Smil, og så begynn.
Jeg heter Tracy Edwards. Jeg er skipper av Maiden, -
- første kvinnemannskap i Whitbread Round the World Race.
Faen.
For å kunne seile jorden rundt, må du for det første være litt gal.
Du må være annerledes enn mannen i gata.
Prøv igjen.
Tracy Edwards, jeg er skipper på Maiden.
Det første kvinnelaget i Whitbread...
- Litt bedre. - Det er sånn jeg smiler.
- Vi går til Lisa Austin på startlinjen. - Slik ser det ut i Solent...
...minutter før starten av den femte kappseilasen rundt jorden.
Med sine 33000 nautiske mil er det verdens lengste kappløp.
Vi ble fortalt at det ikke gikk an.
"Dere er ikke sterke nok. Ikke flinke nok.
Jenter klarer det ikke. Dere kommer til å dø."
Hun satset alt.
DEN PROFESJONELLE
Hun risikerte alt for å få det til.
Det var ikke noe valg. Det var bare noe jeg måtte gjøre.
Barndommen min var idyllisk.
En verden full av magi og lek-
- og to fantastiske foreldre, og en halv-fantastisk bror.
Mamma var... Hun var herlig.
Hun hadde vært danser. Og rallysjåfør.
Hun var første kvinne til å kjøre motorsykkel på Isle of Man TT.
Hun traff pappa da hun kjørte gokart.
Han var hennes ingeniør.
Far var gründer, han designet høyttalere.
Han hadde alltid noe på gang.
Foreldrene mine lærte meg å være besluttsom.
Hvis du vil ha noe, må du holde ut.
Ikke gi opp. Så besluttsomheten min har jeg fra dem.
Mine første år kunne ikke ha vært bedre, -
- men dessverre tok det slutt da jeg var 10.
En kveld da jeg lå og sov hørte jeg noe bråk.
Jeg trodde jeg hørte mamma skrike, men jeg var ikke sikker.
Jeg husker at jeg tenkte at noe skikkelig ille hadde skjedd.
Jeg satte meg opp i senga, og holdt dyna rundt meg.
Så kom mamma inn.
Hun sa: "Pappa fikk hjerteinfarkt. Ambulansen rakk ikke frem, -"
-og han døde."
Beklager.
Det endret livet mitt for alltid.
Mamma prøvde å ta over pappas hi-fi-bedrift.
Det var en svært mannsdominert bransje.
Det fantes ikke kvinner i det hele tatt.
Og til slutt ble hun presset ut.
Det var da jeg forstod at det ikke var plass til kvinner i en manns verden.
Hun måtte gjøre noe for å forsørge oss.
Dessverre for oss, traff hun en mann hun så giftet seg med.
HUS TIL SALGS
Vi solgte huset i Reading og flyttet til Wales.
BARNDOMSVENN
Mitt første minne av henne er vel fra skolebussen da vi var 12.
Det var en liten landsby. Det var sjeldent man så nye folk.
Og hun var vel litt som meg.
Hun var stille i begynnelsen.
Tenk at jeg sier det om Tracy Edwards.
Vi hadde det ikke så lett på skolen, så vi fant sammen.
Når du er tenåring, er vennene dine familien din.
Det er de du stoler på.
Jeg vet at forholdet til stefaren var svært ustabilt.
Han var en voldelig alkoholiker.
Han slo meg et par ganger.
Jeg tenkte at jeg fortjente det, fordi jeg slo først, eller sparket, eller klikket.
Jeg husker jeg var der en gang-
- da de gikk til angrep på hverandre. Det sjokkerte meg.
Jeg gikk fra å være et lykkelig, snilt barn-
- til å bli en grusom tenåring. Sint. Aggressiv.
Jeg hatet alle.
Jeg ble sendt hjem 26 ganger før jeg ble utvist.
Mamma tryglet om at jeg skulle få lov til å ta ungdomsskoleeksamen, -
-men jeg møtte ikke opp.
Istedenfor å be om hjelp, rømte jeg, og jeg dro så langt jeg kunne.
Jeg husker at hun dro, og jeg husker at jeg var redd.
Men det var vanskelig å vite hva man burde gjøre, som 15-16 åring.
Nøyaktig tre år fra i dag-
- skal verdens mest krevende regatta begynne.
Whitbread var kongen av alle regattaer.
Førtitre tusen kilometer oppdelt i etapper.
På den tiden var seiling absolutt en mannssport.
Galninger og eventyrere, de var banebrytere.
Du balanserer på grensen til katastrofe. Ett feiltrekk og du havner i vansker.
Som seiler var utfordringen om en jordomseiling noe man bare måtte.
Det var litt av en prøve.
Det lokket flinke seilerne som ville bevise noe overfor verden.
Som seiler var det det man måtte gjøre for å bli anerkjent.
Jeg endte opp som bartender i Hellas.
Jeg hadde ingen jeg kjente noe særlig.
Min eneste kontakt med andre var da jeg drakk meg full.
Jeg husker at jeg var ensom.
Jeg ville bare dra hjem, men jeg var for stolt.
En kveld kom en fyr inn på baren og sa:
"Jeg er skipper på en yacht, og lugarpiken min sluttet på dagen.
Har du lyst til å bli med?"
Neste dag seilte vi til Rhodos.
Vi var en salig blanding av folk som hadde gitt opp skolen.
Utstøtte og omreisende og nomader.
Vi var alle på rømmen.
Men vi var familieenheter. Surrealistiske familieenheter.
Jeg så ikke på skipperne som menn, men som farsfigurer, tror jeg.
Jeg lærte ikke å seile før min første atlanterkrysning.
Jeg opplevde min første storm, -
- og de bandt meg til rattet fordi det blåste så-
- at de trodde jeg kom til å blåse over bord. Jeg spydde...
...men elsket det.
For meg handlet seiling om frihet.
Frihet fra alt. Jeg kom meg unna alt.
Alt som hadde skjedd siden far døde.
Vi traff hverandre ikke på den tiden. Jeg visste at hun seilte.
Jeg visste at hun var i Antigua, jeg hørte litt om henne i ny og ne.
Jeg var litt sjalu. Det å reise var min drøm også.
Jeg satt om bord i en venns båt og så gjennom bøkene hans.
"Hva er dette?" Han sa: "Det er Whitbread Round the World Race."
Jeg sa: "Dette er jo fantastisk."
Jeg ville ta del i det.
Jeg visste det var noe jeg måtte gjøre.
Neste dag gikk jeg og spurte om en av deltakerbåtene trengte kokk.
Jeg gikk til skipperen og spurte: "Trenger du kokk?"
Han sa: "Vi skal ikke ha med ei jente."
Vi skal ikke være verdens eneste team med jente om bord.
"Jenter finner man når man er i land."
Så dro jeg tilbake til min båt. Jeg var så sint.
Så fikk jeg høre at vi hadde nye kunder.
Vi ser en gruppe komme gående, -
- og noen sier: "Det er kong Hussein av Jordan."
Etter at jeg hadde servert lunsj, gikk jeg ned for å vaske opp.
Jeg merket at noen stod der, så jeg snudde meg og så kong Hussein.
Vi begynte å prate. Han sa: "Jeg er så fascinert av verdenen du lever i."
Du er som en beduin."
Han sa: "Hva blir neste stopp?"
"Jeg vil være med på Whitbread Round the World Race."
Han sa: "Det er jo fantastisk." Jeg sa: "De vil ikke ha jenter med."
Og han sa bare: "Du bare må gjøre det."
Og innen en time var jeg helt overbevist.
Det fantes ikke tvil i min sjel om at jeg kunne klare det.
Så neste dag dro jeg tilbake til skipperen-
- og sa: "Jeg må bare være med deg." Jeg tryglet.
Jeg dikterte artikkelen min over telefonen, -
- og det satt ei tynn lita jente i båsen bortenfor-
- og sa: "Mamma! Jeg har fått plass på Whitbread-båten som kokke."
Vi sender delvis direkte fra Gosport-
- hvor 15 båter skal sette seil i Whitbread Round the World Race.
Forberedelsene like før avgang er hektiske, -
-ikke minst for en av de yngste om bord.
La oss hilse på kokken, Tracy Edwards.
Hun er eneste jente på en britisk båt i regattaen.
Tracy, hvilket ansvar har en kokk på en båt som denne?
Første ansvar er å holde dem friske. Det andre er å holde dem glade.
Du må bestemme antall daglige kalorier, -
- og hvordan du kan dele det opp i ulike måltid-
- og fortsatt lage noe godt, så de liker det du gir dem.
Så du er en viktig del av mannskapet, da? Uten deg...
Etter to uker til sjøs, virker maten å spille en viktig rolle.
Tracy, tusen takk, og lykke til rundt jorda.
Hun var der for å lage mat og vaske.
Alle var tydelige på at det var hennes rolle.
Alle publikumsbåter må fjerne seg-
- fra området mellom HMS Glasgow og TS Royalist-
-så seilasen kan begynne.
Ti, ni, åtte, sju, seks, -
-fem, fire, tre, -
-to, en, seil!
Det var startskuddet i det fjerde Whitbread Round the World...
Det var bare fire jenter med.
Totalt mannskap på 230, og bare fire jenter. Jeg var en av dem.
Jeg tror ikke hun ville lage mat, -
- men hun gjorde det fordi det tillot henne å reise jorda rundt på båt.
Det var fælt. De behandlet meg som en tjener.
De gjorde det ikke lett.
En gang skrev de på ullundertøyet mi "Til salgs mot en kasse øl."
Men jeg ville så gjerne være en av dem.
Det var jo en fin, deprimerende tanke.
Det å lage maten var grusomt.
Men jeg elsket seilingen. Ja, de gangene de slapp meg opp på dekk.
Så vant vi etappen.
Det er stappfullt. Folk har kommet fra alle forstedene i Auckland-
- for å se Atlantic Privateer. Der går skuddet, og for et brøl!
Hornene blåser i Waitemata Harbour.
Og Atlantic Privateer har fått skuddet-
- for første båt over mål i andre etappe av fjerde Whitbread...
Mennene om bord har vært skikkelig greie.
De er bra folk.
Et par av dem var ikke helt med på å ha ei jente om bord, -
-men de godtok det veldig galant.
Jeg tenkte: "Jeg gidder ikke dette mer."
Jeg ville være med som en ekte seiler. Ikke bare for å lage mat til mennene.
Hvis ikke de ville tillate det, så måtte jeg ordne det selv.
Og da bestemte jeg meg for å delta med et kvinne-mannskap.
Etter vi gikk i land ringte jeg mamma og sa:
"Hva synes du om at jeg samler et kvinnelag til å delta neste gang?"
Hun svarte ikke med en gang, men så sa hun: "Jeg tror at hvis du engasjerer deg, -"
-får du det til.
"Men du gir jo alltid opp."
Fire dager senere, på Southampton Boat Show, kunngjorde jeg det.
SLÅR VERDEN
FØRSTE KVINNEMANNSKAP
På alle båtmesser finner du folk som drømmer om store eventyr.
Ei slik jente fant vi i Southampton i dag. Hun heter Tracy Edwards, -
-og hun drømmer om-
- å konkurrere i verdens vanskeligste yachtrace med kun jenter.
- Hvorfor vil du bare ha damer? - Folk kommer til å være uenige:
Menn sier at det ikke går an, og kvinner sier de kan, -
-så noen må bevise hva som er rett.
Ok, se på meg.
TRE ÅR FØR SEILASEN
Ok, smil.
Så klart ringte jeg Jo først.
Det var min drøm som tenåring.
Det hadde ikke noe å si at jeg bare kunne være kokke-
-fordi jeg ikke hadde seilererfaring.
Så jeg reiste ned og sa: "Det får jeg til." Og hun sa: "Ja, det vet jeg."
"Hvordan vet du det?"
Så traff jeg Howard. Howard Gibbons.
Han ble prosjektleder.
Hun hadde en god idé...
PROSJEKTLEDER
...men hvordan skulle hun gjennomføre den? Det var spørsmålet.
Vi møttes på puben, -
- og på en drikkebrikke skrev vi: "Hvordan skal vi få dette til?"
Vi intervjuet veldig få.
Jeg intervjuet Sally, men hun kom inn døra, -
- lo og fortalte en vits, og jeg tenkte: "Hun er med."
Jeg visste at jeg hadde kjempelyst.
RORKVINNE
Det var en veldig god idé...
SEILTRIMMER
...men det var alt det var.
Jeg ville ikke ha en jobb, jeg ville ha et eventyr.
- Jeg vet ikke. - Hva mener du?
Å være kokke var eneste mulighet før.
BAUGMANN
Og det var ikke meg. Det var altfor mye å be om.
De så etter ei jente som kunne seile, som var lege, som ikke var bundet.
Og jeg tenkte: "Så gøy."
LEGE
En venn sa: "Har du hørt om kvinnelaget som skal seile?"
VAKTKAPTEIN
Det første jeg tenkte var: "Jeg vil ikke seile med damer."
Jeg er jo den eneste som er god."
Og hun svarte: "Ikke vær så arrogant."
Jeg støtte på Tracy Edwards på bar i Cork, på typisk irsk vis.
SEILTRIMMER
Og jeg tenkte: "Jeg har så lyst å bli med."
Ok, gi oss et smil.
Jeg fikk en drøm i oppfyllelse.
Å være jente er som å være ufør i seilerverdenen.
Du kan ikke bli med på et mannsprosjekt.
Det er umulig. Så enkelt er det.
Hvis jeg hadde vært mann, hadde jeg allerede seilt rundt jorden.
OVERSTYRMANN
Det tok 10 år å finne en båt som skulle være med.
Marie-Claude var en ekstremt erfaren seiler med et godt rykte.
- Hvilken stilling har du om bord? - Jeg er styrmann eller...
Jeg har ansvar for selve seilingen. Det er jeg som må få båten til å gå fort.
Jeg har valgt ut et mannskap-
- av ni engasjerte, profesjonelle og svært dyktige kvinnelige seilere.
Det var ikke noe enkelt valg.
Det finnes mange kvinner, fra hele verden, som er i stand til dette.
Jeg, i likhet med mange andre, vet at vi kommer til å klare dette.
JEG STØTTER MAIDEN
Er du feminist eller...?
Langt ifra. Jeg hater det ordet, "feminist".
Jeg har lyst til å få gjøre det jeg vil, -
- og skjønner ikke hvorfor jeg ikke kan seile bare fordi jeg er jente.
Det er på tide at menn innser at kvinner også liker seiling, -
-og at de er like flinke.
Vi gjorde noe vi trodde på, og vi tok det veldig alvorlig, -
- men verden rundt oss så det ikke på den måten.
Som folk flest så fnyste vi av dem, og lo, og tok dem ikke alvorlig.
Vi var som et underordnet underholdningsbidrag.
Pressen var skeptiske.
Jeg tenkte: "Hvor skal dere få pengene fra?"
Hvordan skal dere få dere en båt? Og hvordan skal dere få den med?"
"BEKLAGER, GUTTER, MEN VI KAN SE SOUTHAMPTON NÅ."
Vi følte nok at de var litt nedlatende.
Vi var damene på tur med sine små tretter.
Hva med pakkelisten? Masse vaselin til tørre lepper...
- og ingen vannfast maskara? - Mye vaselin ja. Det stemmer.
Den fysiske delen.
Vi ble bedt om å lete etter ren styrke og uvitenhet.
Det følelsesmessige.
Hvis du godtar at kjønnene er ulike.
Hvis ikke du godtar det, da havner du i trøbbel når du legger det frem, -
-så da må du passe deg.
Ja.
Det tar månedsvis å planlegge en ny Whitbread-båt.
Forberedelsene har vært nøkkelen i tidligere års seire.
Penger følger menn.
Kostnadene for å delta med en maxibåt i femte Whitbread var 6 millioner dollar.
Det er ikke lett å finne sponsorer til å bidra med en million pund.
Riktig.
Hvordan får du så mye penger ut av forretningsfolk-
-når du er ei pen, lita jente som deg?
Med store vansker.
Det har vært vanskelig å overbevise firma om at kvinner får dette til, -
- og om at dette er noe som passer med deres sponsorretningslinjer.
Vi oppsøkte hundrevis av firmaer, og fikk absolutt ingen respons.
Ingen var interessert.
Planen nå er å vinne på vår egen båt.
Og det er trist å se planene for båten, og vite at vi ikke har begynt å bygge.
Det fantes en uuttalt frykt-
- for at vi ikke kom til å greie det. Det var risikabelt å satse på oss.
Du vil ha roret opp?
Noen av brevene vi fikk var besynderlige:
"Tanken på 12 damer som min kone på jordomseiling gir meg mareritt."
Vi fikk et som sa: "Vi elsker ideen, -"
- men det er for risikabelt for oss, om noe skulle skje."
Det hadde vært tragisk, men vi trodde jo ikke at vi skulle dø.
Vi mente at vi kunne seile jorda rundt, og være med i konkurransen.
Noen kommer til å melde seg. Muligheten er for god.
JANUAR FEBRUAR
MARS DESEMBER
FEBRUAR OKTOBER
Jeg lette etter sponsor i to år.
Vi fant ikke penger.
Hun var ærlig og sa: "Vi lever fra hånd til munn."
Det var på grensen til at det ikke gikk.
Jeg visste at noe måtte skje.
Vi slo hodet mot muren, og det var ikke engang en sprekk.
En natt våknet jeg klokka 02.00, reiste meg opp i senga og tenkte:
"Vi må kjøpe en brukt båt."
Og alle sa: "Hvordan skal vi få det til?"
Jeg sa: "Jeg tar ut nytt lån på huset og kjøper båten med pengene."
Hvis vi må fikse opp båten, tar vi ut nytt lån på båten til det."
Hun risikerte alt. Hun satset hjemmet sitt.
Hun satset alt for å oppnå målet.
Skipet kom til Southampton, -
- og vi stod på brygga for å ta imot en ganske så sliten båt.
Jeg tenkte: "Fy fader, har du sett maken?"
ETT ÅR FØR SEILASEN
Jeg måtte overbevise dem, men det var alt vi hadde råd til.
Så det var litt sånn: "Fy søren. Dette er et stort prosjekt."
Jeg sa: "Innta rollene deres. Vi har en jobb å gjøre."
Man ser ikke kvinner på båtbyggeri. Så de banet vei der også.
Jeg ville ha en rolle, så jeg lærte meg rørlegging.
Hvis det var noe jeg kunne, var det å håndtere kroppsvæsker.
Jeg la så og si alle ledninger om bord.
Jeg drev med regattaseiling, og hadde bygd båter før.
Jeg hadde litt erfaring og var ganske selvsikker.
Utfordringen var heller forholdet til Tracy.
Etter som tiden gikk ble det bare vanskeligere.
Vi gikk som på nåler: "Hvordan er humøret hennes i dag?"
Tracy var ikke alltid en behagelig person å være med.
Jeg tror ikke vi ante hvor mye press hun følte.
Det var mye negativitet utenfra.
Og kampen om penger begynte å bli veldig slitsom.
Men det var min egen utrygghet som var mitt største problem.
Inni meg tenkte jeg bare: "Er jeg rett person for dette?"
Jeg var full av tvil og frykt.
Jeg prøvde å håndtere angst, -
- panikkanfall, jeg kaldsvettet og fikk ikke sove.
Tja... Ja...
Ja, det ble vel kastet litt ting, og sånt.
Jeg husker vi seilte en dag, og hun var sint og kjeftet på alle.
Og jeg tenkte: "Kjære tid, vi er jo venner."
Det føltes selvødeleggende.
Men hun hadde alltid hatt temperament.
Det var virkelig... Det var en dyster periode.
REKLAMEPLASS TIL SALGS
Denne 58 fots aluminiumsbåten heter for tiden Maiden Great Britain, -
- men mannskapet trenger fortsatt 940000 pund det kommende året.
Ingen sponsor har så langt meldt seg, og prosjektet står i fare.
Uten en stor sponsor må jentene tilbake i jobb-
- og dette ufattelige britiske vågestykket blir aldri fullbrakt.
Mislykkes det nå, skjer det aldri igjen.
Det var på det punktet, i ren frustrasjon, at jeg ringte kong Hussein.
Kong Hussein ankom Storbritannia tidligere denne måneden-
-for en operasjon.
I dag morges så han frisk og avslappet ut i Southampton.
Vi hadde holdt kontakten. Jeg ville aldri ha spurt ham om hjelp-
-hvis jeg hadde ant en annen utvei.
Og han sa bare: "Du har vært så flink, du kan ikke gi opp.
Royal Jordanian skal sponse dere."
Endelig en tittelsponsor til prosjektet.
Gud velsigne henne og alle som seiler.
I dag sjøsatte lille Tracy Edwards den 58 fots seilbåten, -
- men seilerbrorskapet betviler fortsatt Maidens sjødyktighet.
Folk var svært kritiske.
Jeg var ute og kappseilet med noen jeg ikke kjente, -
-og en av dem sa: "Når er regattaen?"
Jeg sa: "September." Han sa: "Når er dere tilbake?"
Jeg sa: "Mai året etter." Han svarte: "Det blir nok heller oktober."
Så det var slik de så på det.
Jo lenger vi kom, jo slemmere ble de.
De sa det var umulig for oss å få en båt. Vi skaffet båt, og mannskap.
Og nå skal vi kappseile, og kanskje vi må bevise at vi kan.
Med bare få dager igjen møter mange av båtene opp til en generalprøve.
Fastnet Race var et slags forspill, -
-fordi det var veldig lite tid-
- mellom slutten på den regattaen og startskuddet til Whitbread.
På det tidspunktet hadde jeg store problemer med Marie-Claude.
Ti sekunder igjen. Flåten seiler mot start. Fem sekunder, alle ser mot flagget.
Regattaen starter idet de går ned.
Nei! Gjør den andre klar!
Marie-Claude bestemte, og det var ingen tvil om det. Hun bestemte.
Jeg presset Tracy til å seile på et område hvor hun ikke var trygg.
Det var som om hun holdt opp et speil, -
- og jeg så meg selv som ute av stand til å være skipper.
Utad sa jeg meg enig med henne: "Ok, ja, vi gjør det sånn."
Men jeg visste at det brygget inni meg.
Det fikk Tracy til å betvile sin lederrolle.
Vi var like ved Fastnet Rock, og spenningen var til å ta og føle på.
Jeg gikk under dekk for å se etter et seil, -
- og båten rykket, og jeg falt og tok meg for med hånden, -
-og brakk håndleddet.
Claire kom på dekk og sa: "Jo har brukket håndleddet. Vi må snu."
Jeg svarte: "Nei. Vi er nesten ved steinen."
Gi henne morfin, og bind det. Det er derfor vi har legeskrin."
Legeskrinet var ikke om bord fordi jeg ble bedt om å sette det i land.
"Hva mener du?" Hun sa: "Marie-Claude sa jeg ikke skulle ta det med."
Jeg sa: "Hvem er det som bestemmer her?" Hun sa: "Helt ærlig, vet vi ikke."
Så vi måtte avbryte seilasen og dra tilbake til Plymouth.
Jeg husker hvor sint jeg var. Jeg var så sint at jeg gråt.
Jeg ville bare rive ut halsen på henne.
Det var siste dråpe.
Vi gikk i land, og jeg sa til Marie-Claude: "Jeg kan ikke ha deg om bord."
Og jeg ga henne sparken.
Det var for sent å fikse.
Jeg hadde vært involvert i to år, og her var vi, tre uker før start.
Det er klart jeg ble lei meg, -
- men jeg var også lettet, fordi jeg visste det ville bli vanskelig.
Det var som om media hadde ventet på det.
STYRMANN SLUTTER, BRÅK I KVINNE-MANNSKAP
TRE DAGER FØR REGATTAEN
Noen ville slutte. De trodde ikke på meg.
KRIG PÅ BØLGENE
Marie-Claude var en særdeles viktig person for meg, og for mange av oss.
- Det var et tap å miste henne. - Ja, jeg trakk pusten dypt...
fordi jeg tenkte: "Herregud, hvem skal styre?"
Jeg tryglet om at de måtte bli.
"Hvis ikke dere synes jeg får til første etappe, flyr jeg dere hjem.
Men ikke gi opp nå."
Jeg tenkte at kanskje hun hadde rett.
At jeg ikke fikk det til. Men jeg kunne ikke trekke meg.
Jeg måtte gå fremover, for det er eneste mulighet.
Det var slik vi startet første etappe: Jeg var på prøve.
REGATTA-DAGEN
Town Quay, Southampton, kl. 07,-
- og startdag for femte Round the World Race.
Å våkne den morgenen og tenke: "I dag skal vi starte vår jordomseiling.
Det er en ganske skummel morgen."
Jeg fikk ikke sove natta før.
Å kjøre ned til Ocean Village, og å gå inn i klyngen-
- av bråk og folk og bevegelse. Var du ikke stressa før, ble du det da.
Velkommen til Solent, -
- hvor vi er minutter unna et av sportens mest spektakulære syn:
Starten av Whitbread Round the World Race.
Dere er nok ivrige etter å starte, hva?
Ja, det er på tide. Det har gått tre og et halvt år.
På denne tiden i fjor trodde vi ikke vi ville klare det.
Så det er mange følelser i spill i dag.
Jeg ville ikke ha klemming, og vinking og heiing...
Jeg ville bare dra.
Ja, Malcolm, som du sier er det spenning i lufta nå, -
- fordi båtene legger fra kai her i Town Quay.
Dette er baugen av Fisher og Paykel som nærmer seg Rothmans, -
-et britisk skip ledet av Lawrie Smith.
Dette er Steinlager 2 fra New Zealand, en av favorittene.
Mange av oss dro fra kai samtidig.
Du ser deg rundt og sier: "Der er Steinlager, og der er Fisher og Paykel", -
-med legendariske skippere.
Om bord Maiden ser rorkvinnen ut mot Fisher og Kayel.
Det er ganske anspent her nå.
Vi hadde jo aldri gjort dette før. Det var digert.
De trekker til startstreken, det er tre minutter til avgang.
Dette er en anspent situasjon for alle rormenn.
Det er rart om folk ikke hørte hjertet mitt slå.
T-skjorten min bevegde seg, så hardt slo det.
Jentene på Maiden gjør sitt beste. De prøver seg på enda en spinnaker.
De bytter. De prøver så hardt de kan.
Fem, fire, tre, to, en, skudd! De er på vei.
Femte Whitbread Round the World Race er i gang med første etappe-
- fra Southampton i England til Punta del Esta i Uruguay.
Og det er Fortuna fra Spania, -
- Fazisi fra Sovjetunionen som har fått best start.
Bak!
Og om bord i Maiden har vi Tracy Edwards, rolig og fattet.
Nesten fire års hardt arbeid.
Ti tusen kilometer til Punta.
Det er et syn de ikke får se igjen på ni måneder, når de kommer tilbake-
- til Isle of Wight, etter å ha seilt jorda rundt, til sammen 53000 kilometer.
En etter en snur båtene rundt deg.
Vår støttebåt med venner og familie-
- var en av de siste til å forlate oss, og så vinket de, og vi vinket tilbake.
Det siste som skjer er at fastlandet forsvinner, og så er det bare deg.
Da de forlot Southampton og pressen samlet seg på sine stamsteder-
- startet noen et veddemål: "Hvor langt tror du jentene kommer?"
Vi trodde ikke de kom til å fullføre første etappe.
De som tippet nærmest hjemme, sa The Needles, -
- mens noen trodde de ville nå Kanariøyene, -
- men ingen av dem trodde de vil fullføre første etappe til Uruguay.
Det var jo bare kvinner.
Jeg er ikke overrasket over at folk veddet mot dem.
Det var ingenting som tydet på at de ville bli kjent-
-for noe annet enn fiasko.
ETAPPE 1 6281 NAUTISKE MIL
Første etappe tar flåten over Nord-Atlanteren til Uruguay.
Stå klar til å senke meg, fordi jeg tar den ut.
Snu.
De hadde delt opp flåten i ulike grupper, -
- slik at båter i samme størrelse konkurrerte mot hverandre, -
-og ikke alle dro ut på en gang.
Vi konkurrerte mot Rucanor Sport, L'Esprit de Liberté og La Poste.
Alle hadde sterk konkurranseånd.
Vet nå ikke om de akkurat likte at vi havnet i deres klasse.
Det var 1989 og de samlet et mannskap med bare jenter.
Det er ikke lett.
Vi visste det var vanskelig for jentene sammen på Maiden.
Vi hadde mistet Marie-Claude. Jo var der ikke på grunn av håndleddet.
Ja. Jeg var helt knust.
Så det var ikke det vi hadde sett for oss.
Ikke pek den mot meg. Den kan være ladd.
Vi var 12.
Tracy, som skipper og navigatør hadde ikke vakt, -
- og kokken hadde ikke vakt, så 10 av oss ble delt i to lag-
- og vi jobbet fire timer på, fire timer av, samme hva.
Fire timer på, fire timer av.
Det beste var å seile om kapp, fordi det var slik du holdt ut.
Det handler om avstand og utholdenhet, det er kampen.
Jeg jobbet så hardt for å finne vinden, for å bevise at jeg kunne få det til.
Tracy bodde på det kontoret.
Jeg tok et par dårlige valg i starten, så vi havnet bak.
Men til slutt kom vinden, spinnakeren ble fylt... og vi var på vei.
TRETTI DAGER TIL SJØS
Plutselig begynte folk å stille opp, selv de som ikke nødvendigvis hadde lov...
...og de var så flinke.
Vår frykt for at vi ikke hadde noen som kunne styre båten i dårlig vær-
-var helt ubegrunnet.
SEILTRIMMER
Lagånden var god, og ble bare bedre og bedre.
Gratulerer, kjære Angela Gratulerer med dagen
Blås ut lysene.
Da vi kom til ekvator, synes jeg at vi klarte oss bra.
Velkommen til Punta del Este i Uruguay og til Whitbread Round the World Race.
Tidlig om morgenen på dag 26-
- er Steinlager 2 den første i havn i Punta del Este.
Sju båter er i mål innen sju timer av hverandre i maxi-klassen.
Til slutt, etter 36 dager, kommer kvinne- laget i land på tredjeplass i sin klasse.
Kanskje de har en sjanse til å fullføre denne maratonen.
Vi ble skikkelig overrasket da de kom i land. Vi tenkte "jøss".
Å komme på tredjeplass i Uruguay var en stor skuffelse.
- Bra jobba, jenter! - Vi var helt knust.
Alle andre var glade vi hadde overlevd.
Gratulerer med dagen
Det har vært to lange dager-
- fordi vinden løyet helt av, som om den ikke ville vi skulle komme fram.
Vi så på oss selv som et proft seilerlag som var med for å vinne.
Verden så på oss som en søt nyhetshistorie:
"Oi, er ikke jentene flinke som klarte å komme i land?"
Jeg var flau over at det var jenter i kostymer og ballonger og sånt.
Jeg tenkte: "Seriøst?"
Så lurt av dere å komme i dagslys: Bildene blir bedre da.
- Så bra. - Hvis du hadde sett på spørsmålene...
eller artiklene de skrev om oss da, så spurte de alltid om:
"Hvem er kjærester?", "Er dere lesbiske?", "Ligger du med mange?"
Eller: "Dere går vel ikke overens."
"Så mange damer på én båt, det blir nok mye krangling."
Hva med mannskapet? En haug av jenter, hvordan går dere overens?
- Ufattelig godt. - De spurte aldri mennene om det.
De ble spurt om taktikker, utfordringer, seil.
Fornuftige idrettsspørsmål.
Vi fikk nesten aldri spørsmål som det. Hvorfor ikke?
Alle går godt overens. Vi har seilt båten. Vi er fornøyde med hvordan vi har seilt.
Vi skulle ønske vi hadde plassert bedre, men alle har vært gode venner.
De harselerte litt med deg i media i uka før dere seilte.
Er du klar for å seile videre?
Hvis jeg lyttet til det alle sier, ville jeg ikke stått her.
De som teller, synes dette er bra, og det synes jeg også.
Jeg er glad for at vi har klart å bli med.
En veldig kjent seiljournalist kalte oss "en blikkboks av høner" i starten.
Med bare damer om bord virket det som den beskrivelsen passet.
Jeg var skarp i min kritikk.
Min dekning av saken var ikke like sjåvinistisk som Bob Fishers, -
-men likevel skarp.
På tredjeplass på etappen, Maiden.
Pressens holdning stålsatte meg.
Da vi dro fra Uruguay...
Aldri har jeg vært mer klar for å påta meg en utfordring.
Det var vi alle sammen. Vi var veldig bestemte.
Å seile i Sørishavet er som ingenting du har opplevd, -
-og ingenting kan forberede deg.
Det er ingen kjære mor der.
Noen kaller det "Dødshavet".
Du er alene. Det finnes ikke håp om noe går galt.
Hvis du faller over bord, er sjansen for å overleve nærmest null.
Hva tenker mannskapet om det?
De er litt urolige. Det er idiotisk å ikke være det.
Man må respektere Sørishavet.
Men de er selvsikre, sterke og klare.
Det er bare dag etter dag med hardt arbeid.
Og mine menn er i god form, mye sterkere enn de andre mannskapene.
John, gleder alle seg til etappen i Sørishavet?
Nei. Jeg vet ikke. De er jo litt nervøse. Det er uunngåelig.
Hva er førsteprioritet for deg på denne etappen?
Min prioritet, under hele regattaen, er at jeg ikke vil miste noen.
Det ødelegger konkurransen.
- Er Jo tilbake om bord? - Ja, Jo er her, armen er god igjen...
og hun er glad for å være med.
Jeg var der, med bagasjen, klar til å seile: "Ta meg til Sørishavet."
Etappen til vestlige Australia krysser Sørishavet...
ETAPPE 2 7650 NAUTISKE MIL
...som er kjent for ustabilt uvær, iskalde temperaturer og isfjell.
Alle er litt nervøse nå, fordi vi vet at isen er langt nord i år.
Hvor isfjellene er? Ingen vet det sikkert.
Det er nå vi får se hvem som er mest vågale, hvem som skal seile i isen.
Været er ganske ekstremt.
Jeg har sett på et par værkart og har aldri sett lignende i Sørishavet.
Jeg tror ikke båtene går langt sør i år.
Jeg var sikker på at jeg skulle gå så langt sør som mulig.
Flåten får et høylytt farvel idet de setter kurs.
Hvis du ser for deg bunnen av verden: "Så langt sør som mulig"-
-betyr at du seiler rett frem-
-og det er korteste vei.
Det er alltid en risiko når du tar en avgjørelse, -
- særlig hvis du gjør det motsatte av alle andre.
Hvor skal vi, Tracy?
Vi er her. Og vi skal seile her.
Til dit. Hvor det er varmt.
Det var de mest ekstreme, utmattende temperaturene du kan tenke deg.
Minus 20 med vindfaktoren. Det er røft.
Vi har sett fire isfjell.
Vi så ikke de første to på radaren.
Det er skummelt, når du seiler 14 knop på natta.
FØRTI DAGER TIL SJØS
Jeg kommer aldri til å glemme baugvakten.
Når det var tung tåke, trengte du et offer helt forut-
-som ville treffe isfjellet først.
Du ble bundet fast. Hadde på deg tre ansiktsmasker.
Man holdt så vidt ut 20 minutter der oppe.
Store hvite flak av hud begynte å prelle av.
Det tok dem en halvtime å kle seg, og en halvtime å kle av seg.
Den sprakk.
Innen man fikk på seg klærne hadde man lite sovetid igjen, -
-så man led av søvnmangel.
På Creighton's Naturally blir vantet ødelagt, noe som koster dem flere dager.
Bølgene var enorme.
Alt man kunne se var en vegg av vann du skulle seile i.
Man blir løftet opp, og det føles som man står på tuppen og ser ned, -
- og så begynner du å surfe, som på et surfebrett, -
- og en stor hale bak deg idet du surfer ned bølgen.
Det er begeistrende.
Jeg nøt det tøffe eventyret. Jeg elsket det.
Jeg elsker de store bølgene. Jeg elsker å surfe.
Det går an å bli for selvsikker, å tro at du vet alt.
FEMTITO DAGER TIL SJØS
Creighton's Naturally. Maiden.
Jeg husker at Nancy vekket meg og sa noe grusomt hadde skjedd.
Kan noen høre Creighton's Naturally?
Ja, Creighton, de anerkjenner...
Tracy tok imot samtalen.
John Chittenden, skipperen, hadde en situasjon på dekk.
De hadde mistet to over bord.
Man har bare minutter før man blir for nedkjølt.
Du må snu disse digre båtene og finne menneskene igjen, -
- noe som i seg selv krever stor ferdighet.
Å se et bittelite hode i mørket er ufattelig vanskelig.
Creighton. Maiden.
John Chittenden sa de hadde fått begge om bord, men hadde ikke lege, -
-så Claire kom til radioen-
- og forklarte hvordan de kunne redde han ene, Bart van den Dwey.
Vi visste at to hadde vært involvert.
Men vi hjalp bare en.
De tror Anthony Phillips slo hodet idet han falt.
Han fløt med ansiktet ned da de fant dem.
Det var ufattelig trist.
Kjempetrist at han mistet livet.
Havet prøver alltid å drepe deg. Det tar aldri pause.
Vi hadde ikke råd til feilgrep. Vi bandt oss fast før vi gikk ut.
Du er klar over at den tragedien har skjeddog at de lever midt oppi det...
mens du også må passe på deg selv, og jobbe og prøve å seile fort.
Livet fortsetter, og du fortsetter.
Og det var det vi gjorde.
Det var en vanskelig etappe. Jeg tror det tok oss fem uker.
Vi seiler ikke fem uker lenger i Volvo Ocean Race. Fem uker var lenge.
Det jeg oppdaget i andre etappe, var at som menneske, -
-så tåler du mer enn du tror.
En slik kappseilas vinnes på navigasjon.
Av og til så vi andre båter med store seil oppe-
- mens vi hadde våre nede, og de tok oss igjen, -
- men så frisket vinden, og vi hadde kontroll og føyk av gårde.
Jeg tror det var da jeg innså: "Jøss, vi kan gjøre det bra her."
Når du kommer ut av Sørishavet, -
- opp mot Australia, begynner du å se blå himmel.
Fargen på sjøen endrer seg. Det er som å bli født på ny.
SEKSTIFEM DAGER TIL SJØS
Land lukter. Og du kan lukte det dagevis unna, og særlig Australia.
All eukalyptusen og lukten av den varme jorda.
De siste timene, da vi var ute av Sørishavet, -
-visste vi ikke noens stillinger.
Da vi seilte mot mål, kom båtene ut for å møte oss.
Det var da vi innså det.
Vi hadde vunnet.
Vi vant denne etappen.
Det var megastort. Helt megastort.
For første gang på 12 år-
- har en britisk båt vunnet en etappe i Whitbread Round the World Race.
Det var lett å se gleden da mannskapet feiret seieren-
- mange hadde sagt var umulig. Like etterpå byttet de ut Maidens seil-
- med et flagg som fint oppsummerte kvinnelig kampånd.
Den franske båten L'Esprit de Liberté ventes ikke i Fremantle før i morgen.
Det var etappen hvor alle trodde vi kom til å feile, -
-så å vinne den, med så god margin, -
-var ubeskrivelig.
Jeg snudde meg, og David Pritchard- Barrett ga meg Beefeater-trofeet.
Jeg hadde sett på Whitbread Round the World Race siden 1974,-
-og jeg hadde sett dem veive med trofeet.
Gratulerer.
Og plutselig ga de et til vår båt.
Jeg var i ekstase.
Jeg var hoppende glad.
Jentene sier deres seier er en seier for alle kvinnelige seilere.
Som kvinne blir du fortalt at du må se sånn ut, være sånn.
Bruk ditt, bruk datt. Ikke ditt, ikke datt. Gå med riktig klær.
Dra til Sørishavet, og du slipper å dusje, -
- du slipper å kle deg pent, eller stelle håret. Vi elsket det.
Det var fantastisk.
- Hva er det første du vil? - Drikke meg full.
Drikke meg full og spise skive med bacon.
Mamma stod der og gliste et digert glis.
Det er fantastisk. Håper maskaraen ser grei ut...
TRACYS MOR
...fordi jeg har strigrått av stolthet. Det er like før jeg sprekker.
Jeg kan ikke fatte at det lille monsteret vokste opp til å klare dette. Ufattelig.
Hun hadde helt rett. Jeg ga alltid opp med en gang.
Dette var første gang jeg tok et standpunkt for noe.
Og jo vanskeligere det ble, jo mer ønsket jeg det. For henne.
Mennene fra Rucanor var ikke fornøyde. De likte ikke å havne bak oss.
Belgierne om bord Rucanor sa at Maidens seier bare var ren flaks.
Maiden slo oss på den etappen.
De klarte å yte bra, og presset båten godt.
Jeg er sikker på vi sa: "Ok, damene vant. Vi må slå dem på neste etappe."
Jentene slo guttene på sjøen, og de så fårete ut.
Jeg tror mange ville forkaste det som et engangstilfelle.
"Flaks på den etappen." De så ikke på oss som konkurrenter.
Jeg husker jeg lurte på hvorfor de ikke tok oss seriøst.
Vi ble med i Whitbread for å vise at kvinner var like gode som menn.
Aggresjonen mot Maiden-
- fikk meg til å innse at jeg faktisk er feminist.
Jeg hadde begynt en kamp jeg ikke visste jeg var i.
To sekunder, ett. Der går skuddet, og det er en bra start.
Neste etappe startet et par dager før jul.
Rucanor ligger ni mil bak, -
- Esprit ligger ni mil bak, og La Poste 86 bak.
Åttiseks.
Det er første juledag, og det er på tide å stå opp.
- Dette er bedre enn å være hjemme. - Jeg vet.
Jeg slipper det teite undertøyet mamma gir.
- Skål! - God jul.
- God jul, alle sammen. - Skål.
- Oi, dette er godt. - Ja, ikke sant?
Heldig at alle fikk en.
Tredje etappe, fra Fremantle til Auckland er den korteste.
Tre tusen fire hundre nautiske mil er ganske kort.
Og taktikk er ikke min sterkeste side.
Når man seiler om kapp-
- og ser hverandre blir det litt sånn: "Se på dem, vi må også det."
Det er ganske anspent.
Heldigvis var Dawn, Michèle og Miki kjempegode på taktikk.
SYTTISEKS DAGER TIL SJØS
Vi var opptatt av å gjøre det bra.
Snakk om å balansere på knivseggen. Én feil kan bety katastrofe.
På ett tidspunkt kappseilte vi med Rucanor, og vi kunne se henne.
Vi var alltid nære hverandre.
Jeg husker særlig langs sørkysten av Australia, -
-vi var på lesiden, jibbet og krysset.
Når man ser et annet seil på horisonten, til en konkurrent, -
-så finner man alltid et ekstra gir.
Hun lå foran oss, og vi brukte hele dagen på å ta forbi.
Men Esprit de Liberté lå fortsatt foran oss.
Ser ut som du kan se skriften.
Veldig intenst.
Du gjør alt du kan for å klemme så mye fart som mulig ut av båten.
Det er konstant stress. Jeg sov ved navigasjonspulten-
- fordi det virket unødvendig å dra tilbake til køya.
De fleste av oss fikk ikke sove de siste to-tre dagene.
De siste timene seilte vi side om side ned kysten av New Zealand.
Og så ble det mørkt.
Da visste vi ikke stillingene mer.
Det finnes ikke noe mer skummelt enn å seile i mørket, uten å vite hvor de er.
Siden det var midnatt på en søndag, -
- trodde vi ikke det kom til å være noen ute.
Idet vi seilte inn mot land, sa Dawn: "Er det en haug av fugler-
-på brygga der inne? Hva er det der?"
Så innser vi at det er folk. Tusenvis av folk.
VELKOMMEN MAIDEN
ÅTTISJU DAGER TIL SJØS
Vi krysset målstreken, og da innså vi at L'Esprit lå en time bak oss.
Det var like etter midnatt-
- at Maiden krysset målstreken en time før erkerivalen, -
-den franske båten L'Esprit de Liberté.
Kjempebra, Tracy.
Å vinne den lange Sørishav-etappen, -
-og så klare den taktiske etterpå også.
- Åpn champagnen. - Ok, gi meg et øyeblikk.
Ja, det var virkelig prikken over i-en.
Ingen trodde vi ville klare oss så godt.
Da vi kom til Auckland, gikk vi med hevet hode.
Alle var helt ute av seg.
De beviste, hvis noen var i tvil, at det ikke var flaks at de vant i Sørishavet.
De var simpelthen det beste mannskapet.
Den mindre attraksjonen nærmet seg nå å bli hovedattraksjonen.
Du ser sliten ut. Du har prøvd hardt med franskmennene, belgierne og tyskerne...
- på alle kanter. - Ja, vår klasse er med for å vinne.
De ville ta hevn denne etappen, og den gleden ville vi ikke gi dem.
De presset oss hardt, og vi dem. Vi har hatt det gøy.
Vi føler at de på denne etappen så oss som likeverdige, og seilte deretter.
Og i D-Divisjonen, når de er halvveis, leder Maiden over L'Esprit med 16 timer.
Publikums reaksjon var overveldende.
Vi var som guder. Det var skikkelig kult.
De var heltinner.
Eller de var helter. Fordi de var som menn å regne da.
- Hva heter du? - Jason.
- Hva heter du?
- Helen. - Unnskyld?
- Helen. - Helen.
Du følte deg som en popstjerne, uten å være det.
Folk på gata sa: "Hei, Tanja."
Vi visste ikke at folk kjente oss slik.
"Til Maiden: Jenter er mye, mye bedre enn gutter."
Plutselig gikk det opp for oss at vi faktisk kunne vinne.
Selv jeg ble konkurranselysten, og jeg eier ikke konkurranseånd.
Og jeg sa: "Jo da, dette klarer vi."
Barn kommer ned til båtene, og de kan navnet på alle om bord.
De vet hvilken oppgave vi har. Det er skikkelig gøy.
Jeg burde ha vært sikker på at vi kunne vinne de neste etappene.
Men jeg var livredd.
Jeg tenkte: "Hvis vi taper nå, har jeg tapt dette for oss."
- Det laveste, i midten. - Ok.
Jeg var mer redd for å gjøre det dårlig nå, enn jeg var i starten.
Disse damene, de begynte med å si at de skulle komme seg rundt jorda, -
- men nå som de leder sin divisjon vil de bevise at de kan vinne.
Der går skuddet, og Whitbread-flåten er på vei.
Vi var ikke naive. Vi visste det var langt, vått og vanskelig.
Smil!
Du kunne føle nervene. Nervene i oss alle.
På dette tidspunktet nærmet vi oss slutten av konkurransen.
Tanken var at du måtte få deg et forsprang-
-og håpe på det beste rundt Kapp Horn.
Ofte satt jeg der bare på egen hånd, midt på natta, -
- i lyset av instrumentene, alle var på vakt, -
- mens andre sov, og gikk over alt på nytt.
"Jeg skal bare sjekke været en gang til" og "jeg skal tenke over dette."
Jeg overanalyserte det.
Vi var i en dårlig posisjon før Kapp Horn.
HUNDRE DAGER TIL SJØS
Ni dager, og vi har ikke vært oppe i 11 knop.
Jeg er forbannet fordi det er vindstille.
Hun ble bare mer og mer stresset.
Og sov fast i stolen. Hun var utslitt.
Idet vi nærmet oss Kapp Horn kunne jeg se de andre båtene klare seg bra.
Det er 25. Februar, og vi er 10 mil unna Kapp Horn.
Vi har ikke så mye vind, den ligger bak oss, -
-men vi burde klare å komme oss opp snart.
Esprit ligger 55 mil foran oss.
Forhåpentligvis får vi nok vind til å få oss rundt hornet.
Vi kom oss rundt Kapp Horn, og da åpnet det seg noen muligheter for oss-
- til å ta igjen litt tapt tid. Så jeg bestemte meg for å satse.
Å ta nordover, forbi Falklandsøyene... Det ble litt mye.
Det er sjeldent at jeg har vært i så dårlige forhold.
Ofte på en båt, så er korteste vei rett mot vinden.
Men båter seiler ikke mot vinden, så hvor legger du deg?
Det er som å treffe en murvegg i bilen, uten sele på, hvert tiende sekund.
Det tar ikke slutt.
Det er mye stamping. Bang, bang, bang.
Det krever mye av båten.
Beklager, stasjon til Maiden, dere er...
Jeg satt på navigasjonsstasjonen da jeg merket at føttene var våte.
Jeg gikk opp på dekk og spurte om de kunne ta en titt.
På det tidspunktet stod vannet til første køye.
Vi klarte ikke å finne ut hvor det kom fra.
Vi måtte stanse båten.
Tankene flyr. Aluminiumbåt, mast med sprekk.
Kanskje det er en sprekk i skroget, -
- kommer skroget til å knekke i to i disse bølgene?
"Stamper vi så hardt?"
Du er nødt til å fikse det.
Du kan ikke si: "Ok, vi gjorde vårt beste.
Ring reparatøren." Det er ingen reparatør.
Før eller siden må du bytte over til: "Ok, må vi ta et mer alvorlig steg?"
Vi ringte Falklandsøyene og de ordnet med en RAF Hercules.
De stod klar for en Mayday.
Vi får sugd opp mer, men det ramler bare ut igjen.
Når du har restaurert båten med egne hender, kjenner du den godt.
Til slutt fant de ut at det kom inn via masten-
-fordi båten ble seilt så hardt.
Til slutt fant vi ut av problemet og kom i gang igjen.
Det torpederte sjansene deres for å klare noe i den etappen.
ET HUNDRE OG TOLV DAGER TIL SJØS
Esprit de Liberté, Maiden.
Vi hadde ledet med 18 timer, og nå lå vi 16 timer bak.
Hun var både skipper og navigatør.
Og de fleste skippere klandrer navigatøren, -
-og navigatøren klandrer skipperen.
Så hun påtok seg et enormt ansvar for det.
Hun ble bare mer og mer isolert fra mannskapet.
Du kan ikke lyve når du seiler offshore. Det er umulig.
Når du er tre-fire uker til sjøs...
Det går ikke. Du må være deg selv.
Så du lærer mye om det. Du vet ikke at du lærer, -
- men når det er over, innser du at du er annerledes.
Jeg var ganske langt nede og synes det var vanskelig å komme opp igjen.
Jeg...
Jeg måtte dra henne opp...
...få henne tilbake i nuet. "Ok, dette er det vi står overfor nå."
Vi var veldig klare over at når vi gikk i land i Fort Lauderdale, -
-så kom vi til å bli kritisert.
Vi snakket om å distrahere pressen fra at vi hadde gjort det så dårlig.
Du kan kalle dette barbering. Eller klipping, eller skjæring.
Alle jentene hadde et sett med rene klær, -
-og det tok vi på oss før målstreken.
Tracy kommer opp og sier: "Kan ikke vi ta på oss badedrakt?"
"Å, hvilken farge skal jeg velge, den grå eller den hvite?"
Vi så på dem, og de hadde på disse...
Disse skikkelig fine badedraktene.
Vi var med. Tenkte det var gøy.
I ettertid innså vi-
- at det ikke akkurat var så veldig gjennomtenkt, PR-messig.
Det slo virkelig an.
JENTENE GJØR SENSASJON I USA MAIDENS SER BRA UT
Det mest solgte sportsbildet det året.
Jeg følte meg fortsatt elendig.
Alle vil at du skal være glad, så du smiler.
Hvem sin idé var badedraktene?
Vel, hvis ikke vi kan vinne, tar vi på badedrakt.
Du har et ansvar overfor laget på land, og overfor publikum.
Kjempebra.
Unnskyld?
Velkommen.
Så går du til hotellet, bryter ut i gråt, og drikker mye alkohol.
Tracy innrømmer at hun tok et par gale beslutninger, -
- men det ser ut til at dere støtter henne.
Ja. Nei, hun er skipper. Hun bestemmer, og vi støtter henne.
Vi har vært sammen lenge nå, og vi er gode venner.
Vi kjenner hverandre godt og... Det er et fint mannskap.
- Og du har kjent Tracy enda lenger? - Ja.
Hvor lenge?
Femten år. Vi regnet på det her forleden.
Det er ganske lenge. Helt siden vi var 12.
Og da dere var 12, snakket dere om dette?
Nei. Man ville aldri trodd at noe sånt skulle skje.
Det er fantastisk å tenke over at man gjør det man har lyst til.
Å seile jorda rundt. Fantastisk.
Det de pleide å snakke om, -
- forventningene om hvordan vi ville være, -
-at vi ville være noen hurper-
- eller at vi kom til å lugge hverandre, og krangle, det stemte ikke i det hele tatt.
Vi var et flott lag.
Nei, nei, vi legger det bak oss.
Vi vant som et lag, og vi tapte som et lag, -
- men det gjorde det ikke bedre. Jeg følte meg elendig.
Det hun tenkte var: "Nå kan vi ikke vinne lenger."
Det jeg og andre prøvde å si til henne var: "Ikke utelukk det. Alt kan skje."
Det som skjedde med oss, kan skje med andre."
Du får bare ta med deg en bag.
Vi var veldig bevisste på at vi ikke ville ha med ekstra vekt, -
-at vi skulle satse alt.
Én bag. Og det er alt. Vi skal være strenge.
Beklager. Vi har ikke råd til mer enn det.
Stemningen var absolu "Ok, dette er siste sjanse."
Fem, fire, tre, to, en.
Så det burde bli en spektakulær start-
- idet flåten seiler ned Fort Lauderdale Beach-
-til snumerket rundt seks mil unna.
Vi hadde en bra start og tenkte: "Dette skal vi vinne."
Vi vil ikke bare være de første jentene lenger.
"Vi vil være de første jentene som vinner."
ETAPPE 6 3837 NAUTISKE MIL
Optimismen avtok raskt.
Det fantes ikke vind.
Dette var en lang, treig etappe.
Veldig få sjanser til å gjøre noe annerledes enn andre, -
-ulempen ved å være tyngre.
Vi har vært her ute lenger enn ventet.
HUNDRE OG FEMTITRE DAGER TIL SJØS
Det har vært en veldig langtrukken etappe.
Alle synes det er vanskelig å tro at vi kommer frem.
Du kan ikke endre vinden, eller vindretningen, så vi måtte ta det vi fikk.
Det er ikke over før det er over. Alt mulig kan skje.
Så du slutter aldri å kjempe før siste slutt.
Vi var veldig nære England. Vi visste de lå bak oss.
Vi ligger to mil foran Maiden og har tre knops strøm med oss.
Maiden heiser spinnakeren.
Vi seilte mot strømmen.
Vi bestemte oss for å gå så nær banken som mulig, og så bang.
Vi grunnstøtte.
Vi kunne se at Rucanor stod på en sandbanke.
Hele mannskapet satt på bommen for å få båten til å krenge, -
-og jeg kunne høre lyden av sanden og alt-
- og strømmen på kjølen, og vi traff det.
Vi innså at vi kunne ta dem igjen.
De kunne blitt stående der.
Vi snek oss innpå dem og så... Men så mistet vi vinden, -
-og gudene var ikke på vår side.
Vi klarte å komme i gang igjen, så vi var fornøyde.
Vi kunne slappe av.
Det var de siste par dagene at vi innså at vi ikke kunne komme inn først.
Jeg var sønderknust. Jeg var helt fortvilet.
Det føltes som om vi ikke hadde oppnådd noe.
Jeg hadde fått et glimt av det vi kunne få til. Vi kunne ha vunnet.
Jeg gruet meg fryktelig til slutten. Jeg ville ikke dra hjem.
Vi så The Needles ved soloppgang.
Det var en rolig dag. Rolig på båten.
HUNDRE OG SEKSTISJU DAGER TIL SJØS
Alle gjorde sitt.
Vi trengte ikke å snakke om manøvrene.
Vi tenkte hverandres tanker før vi innså at vi tenkte dem.
Jeg følte ikke behov for å snakke. Så fortrolige var vi.
Det var det fine. Vi respekterte hverandre. Vi stolte på hverandre.
Vi kranglet aldri.
Jeg husker at jeg tenkte: "For en enorm reise vi har vært gjennom."
Og det flotte eventyret var snart over.
Og jeg kom til å savne de jentene.
Vi så en båt på horisonten.
En bitteliten jolle ble synlig, med et par unger om bord.
Ikke veldig gamle, sikkert 12 år.
Jeg tror Nancy sa: "Det er nok en regatta."
Og vi sa: "Så flott, start dem tidlig."
Og de la seg inntil, og vi sa: "Hallo". De sa: "Hallo."
"Blir dere med oss opp Solent?" "Ja."
Så så vi en annen båt.
Vi trodde de skulle kjøre forbi, men så snudde de og kjørte ved siden av oss.
Og flere og flere båter kom.
VELKOMMEN HJEM MAIDEN
Det var en oppvåkning. Hele greia var surrealistisk.
Det ble bare større og større.
Ingen hadde sagt at det ville være slik.
Jeg husker båten med fotografene, og jeg tenkte: "Alt det for oss?"
Det ga ikke mening for meg. Jeg trodde det måtte ligge noen viktige bak oss, -
-fordi det ga bare ikke mening.
Bare den følelsen av vantro.
Å se alle de menneskene som har kommet ut for å treffe oss.
Og en av båtene hadde familiene våre om bord.
Jeg blir rørt nå. Beklager. Jeg trodde ikke at det ville skje.
Det var herlig.
GANSKE ENKELT BEST
Ingen brydde seg om at vi ikke vant.
Det gjaldt noe mer enn å vinne.
Vi hadde oppnådd så mye mer enn det som var målet.
Vi gjorde noe vi hadde blitt fortalt at vi ikke kunne få til, og...
vi gjorde det allikevel.
Jeg tror at hvis du tror på... På alt folk sier du ikke får til, -
- hva hadde da menneskeheten oppnådd? Ikke sant?
Michèle overlot styringen til meg, og idet hun gjorde det, -
- blåste alle skipene i Southampton i sine horn, -
- og alle båtene rundt oss gjorde det samme.
Og bråket var...
Beklager.
Bråket var helt...
Helt overveldende.
Det festet det øyeblikket i alles hoder.
Det øyeblikket ville bli husket for alltid.
Vi kom rundt hjørnet til Ocean Village, og det var tett med folk.
Det var uten tvil en av de beste velkomster-
- som noe mannskap i Whitbread Race noensinne har fått.
Vi ankom Southampton, før Maiden, -
- det var hundrevis, tusenvis av folk på bryggene. Det var ikke der for oss.
Det var det første steget Tracy tok-
- som viste verden av jenter kan være kjempeflinke.
Og det åpnet dører for jenter etter henne.
Jeg husker at jeg var kjempestolt av Tracy, -
- og det hun hadde oppnådd for å få oss dit.
Hun gjorde det. Hun fikk oss dit. Rett skal være rett.
La oss være ærlige, uten Tracy hadde vi ikke hatt Maiden.
Tracy Edwards er første kvinne som blir kåret til Britain's Yachtsman of the Year.
Se på den lille prikken, mine damer og herrer. Dette er Tracy Edwards.
Hele verden synes du har vært kjempe, kjempeflink.
Erfaringen med å seile jorda rundt med den...
Beklager.
Fantastiske gruppen kvinner...
hevet hele livet mitt til et helt nytt nivå.
De hadde en skipper som var lærling, og de lærte meg så mye om meg selv.
De lot meg være den jeg er.
Og jeg har noen grusomme karakterbrister, og de...
De brydde seg ikke.
Mine damer og herrer, den aller første kvinnen til å motta-
- Yachtsman of the Year, Tracy Edwards.
Jeg vet ikke helt hva jeg skal si. Det er uvanlig for meg.
Det eneste jeg kan si er at dette...
burde ikke bare være en pris for meg...
men for hele det flotte mannskapet jeg seiler med, som gjorde dette mulig.
Det må mer til enn en skipper, man trenger et flott mannskap, og det har jeg.
Og jeg vil takke dem veldig mye for at de hadde tro nok til å bli med meg.
Jeg har jobbet med ungdom som har en drøm, men som ikke tror de kan nå den.
Og jeg sier: "La meg fortelle deg om ei ung jente-"
- som drømte om å seile jorda rundt?" Da fnyser de.
"Men hva om jeg sier at hun klarte det?"
.:: TWA - Your Source Of Quality! ::. www.shareuniversity.org
Undertekst oversatt av: Lise McKay