Mamma?
Mamma!
-Er alt bra med deg? -Nei. Jeg er redd.
-Det er bare tordenvær, vennen. -Vet det. Jeg er redd tordenvær.
-Kan jeg få sove med dere i natt? -Du er snart seks år, Billy.
Du må lære å sove i din egen seng.
-Når det tordner og lyner også? -Når det tordner og lyner også.
-Men mamma... -Ja?
-De kommer for å ta meg når det er mørkt. -Ingen kommer for å ta deg.
Unntatt jeg, hvis du ikke sover nå.
-Ser du etter først? -Ja vel, sir.
Vil du se?
Pappa og jeg er nedenunder. Ta dyna over hodet, så er du trygg.
Greit.
-Jeg lar døra stå på gløtt. -Ja vel.
Sov godt.
Mamma?
Mamma!
19 år senere
Det er mamma. Jeg dropper fredags- visitten, men husk å ta pillene dine.
Ja, mor.
Julia, det er dr Crowley. Du kan forsvare doktoravhandlingen din den 13. kl 09.
Jeg skal si fra til professor Essex. Bekreft dette så fort du kan.
Jules, det røyk et stempel på sykebilen, så jeg får fri i kveld. Har du fri?
Julia, det er Kim. Kom hit til oss her. Hent e-post.
Kan ikke fordra e-post.
Se på det som en date. Fremmedopplegg, ja vel, men du trenger en pause.
Kan ikke gå ut i kveld, må lese.
Og ikke si du ikke kan gå ut fordi du må lese. Jeg henter deg klokka åtte.
Du har drevet research i et år, lagt fram avhandlingen. Gjenstår bare å disputere.
-Så får jeg doktorgraden min. -Fint, så kan du psykoanalysere meg.
-Det kan jeg gjøre nå. -Innrøm nå at jeg er litt mystisk.
Oppdratt av puritanske landsens foreldre. Du er flittig, nesten i overkant ærlig -
- og har stor innfølingsevne.
Min tur.
Oppdratt av en overbærende mor. Du er lidenskapelig, i overkant ivrig, -
- og litt humørsyk. -Humørsyk?
Høyt oppe og langt nede. Det betyr at du føler. Det er bra.
-Det er derfor vi passer sammen. -Kropp og sjel.
-Å ta et slag biljard er tegn på indre ro. -Hvem sier det?
En eller annen død engelskmann.
Hva vil du at jeg skal si? Jeg føler det.
Få se hva du føler når det gjelder. 20 dollar hvis du får den ned.
Greit.
Ikke noe press.
En gang til. Kvitt eller dobbelt.
-I overkant ivrig, vet du. -Det er dine penger.
Nå gjelder det.
Fanken!
...viker ikke i saken. Tidligere i uka kunngjorde kommunestyret...
Hva skjer?
Beklager at vi er hjemme.
Vi bare...
Reese sovnet for oss, så vi ble hjemme.
Kraftkrisen øker. Hyppigere strømbrudd er blitt en realitet...
Har dere betalt strømregningen?
Paul, det er ikke...
Hvorfor skal vi betale for noe som vi ikke kommer til å få?
Dere fikk sparken igjen.
-Ja. -Så du dekker vel husleia for oss igjen?
Bare til jeg kommer på beina igjen. Det skal ikke ta lang tid.
Den som kommer inn på rommet mitt, er død.
Den er grei, mann.
-Det er det jeg mener. -Det er ikke min feil.
Endelig alene.
-Tar du den? -Jeg må, det kan være Crowley.
-Sent fredag kveld? -Jeg ringte søkeren hans.
Hallo?
Billy, hei.
Hva er i veien?
Jeg kan ikke gå herfra akkurat nå.
Jeg er opptatt med noe. Jeg kan treffe deg i morgen.
Greit, jeg kommer og møter deg.
Jeg er der om en halvtime.
Ha det.
-Hva er det nå? -Det sa han ikke. Han hørtes fæl ut.
Han høres alltid fæl ut. Fyren er kronisk miserabel.
-Han har vært gjennom mye dritt. -Hvem har ikke det?
Jeg vet dere er nære venner. Greit det, enda du har kjent ham siden du var fem.
Men du kan ikke vente all verdens forståelse av en dødelig stakkar.
Du er ingen hvem som helst dødelig.
Jeg blir ikke lenge.
Julia.
Billy?
Jeg kjente deg nesten ikke igjen.
-Hva er i veien? -Jeg ser fæl ut, hva?
Fryktelig. Hva har du gjort hånda di?
-Vanskelig å forklare. -Prøv.
-De er her! -Hvem?
-Det er bare strømbrudd pga stormen. -Nei, det er det ikke.
-Husker du marerittene vi hadde? -Da vi var små?
-Da merket de oss. Nå er de tilbake. -Hvem?
-Ser du det? -Hva?
Når du hører en baby eller en unge gråte, så fortsett å bevege deg.
-Barn kan merke dem. Det er en advarsel. -Mot hva da?
De påvirker elektrisk utstyr. Lamper og telefoner og ting.
Billy, hold opp med det der! Bare fortell hva som hendte.
De kan ikke være i lyset. De skjuler seg i mørket.
Jeg har forsket på det. Jeg tror ikke jeg er alene. Jeg tror Poe også så dem.
Han skriver så dystert og uten håp. Og han ble gal, han også.
-Jeg aner ikke hva du snakker om. -Klart du ikke gjør!
Jeg jobber nettene for å sove om dagen! Mora mi syns jeg bør sperres inne!
Jeg har prøvd å finne andre som oss, for å se at det ikke bare er meg.
-Og vet du hva jeg fant ut? -Hva?
Ingen kan hjelpe meg.
-Jeg skal hjelpe deg. -Nei, du kan ikke.
-Jeg burde ikke ha ringt deg. -Du gjorde det rette.
Bare prøv å forklare meg det.
Jeg er redd.
-Jeg er redd! -Det er ingen ting å være redd for.
Du tar feil.
-Jeg er lei for det. -For hva da?
Nei!
Hallo?
Paul?
Julia, hva er i veien?!
Julia, hold opp!
Jeg skal ikke gjøre deg noe! Jeg skal stå rett her. Hør etter!
Det fins ikke noe å være redd for.
Hvordan havnet jeg her?
Du må ha gått i søvne. Jeg vet ikke.
Hyggelig å se noen andre som er født etter 1950.
-Hvor kjente du Billy fra? -Vi var barndomsvenner.
Jeg er Julia.
Akkurat. Billy snakket mye om deg.
-Jeg er Sam. Og samboeren min... -Terry.
Billy, Sam og jeg var nære venner i studietida.
Du var sammen med ham, du, den kvelden han...
Så leit.
-Sa han noe til deg? -Ingen ting jeg forsto noe av.
Alt var helt usammenhengende. Som om han gikk på noe igjen.
Han tok jo Prozac. Det virket vel ikke.
Unnskyld meg.
Hva?
Du må unnskylde det Sam sa. Han snakker før han tenker av og til.
Det er greit. Jeg er bare litt overfølsom nå.
Det er vi alle.
Så dere mye til Billy i det siste?
Ja, til han flyttet tilbake hit for tre måneder siden.
-Hva prøvde han å si oss med dette? -Kanskje han planla en lang campingtur.
-Eller så var han redd mørket. -Den følelsen kjenner jeg.
Du hadde mareritt da du var liten?
-Fortalte Billy deg det? -Ja, en tid snakket han ikke om annet.
Det var sånn han, Sam og jeg traff hverandre. Vi hadde dem, alle sammen.
-Hva? -Sprøtt, ikke sant?
Vi ble nære venner første studieåret. Siden sa Billy at han lette oss opp.
-Han var helt besatt i den tida. -Og nå i det siste?
Han kom til meg og bablet om at vi hadde samme problem, måtte holde oss i lyset.
Jeg burde tatt ham mer på alvor, men jeg var så vant til at Billy var sprø.
Det falt meg ikke inn at det samme kunne skje med oss.
Du er dagsstrimene samlet som små silketråder, og talt før du sovner.
Julia!
Hei, baby.
Velkommen hjem.
-Er du full? -Litt pussa.
Jeg tar meg bare et par drinker.
-Hvorfor er du så sur? -Jeg var i en ulykke på veien hjem.
-Er du skadet? -Nei.
-Fortell hva som hendte. -Jeg kjørte på en øde strekning.
Så syntes jeg noe løp ut i veien. Jeg bråbremset og kjørte nesten i grøfta.
-Kjørte du på det? -Jeg vet ikke.
Jeg tror ikke det.
Jeg syntes jeg så...
Jeg er ikke sikker på hva som skjedde.
-Var det et dyr? -Jeg tror ikke det.
Hva traff du da - et romvesen?
Jeg burde ha visst det!
-Burde visst du ville gjøre narr av meg. -Hva skal jeg si da?!
Jeg vet ikke, men det skremte meg. Jeg skal disputere i overmorgen.
Da gidder jeg ikke komme hjem og finne deg dritings med de dustevennene dine!
La meg fortelle hva jeg har vært ute for: En kjedekollisjon på 13 biler i går kveld.
De siste 24 timene har jeg skåret døde mennesker løs fra bilene deres.
Det er forskjell på det du har opplevd og det jeg har opplevd. Ditt skjer inni der.
Mitt skjer her ute. Ikke forveksle de to.
Billy skrev dagbok helt fra han var liten. Vi tenkte du ville se på den.
-Kanskje du skjønner mer enn vi gjør. -Det er temmelig sprø greier.
Sånt som dette:
"Så dem igjen, under vinduet mitt i bakgården. Alltid i mørke og skygge.
Hvor kommer de fra? Kan mørket være deres passasje inn og ut av vår verden?
Opphav: Mare, de som bringer mareritt. Menneskeetende uhyrer lurende i mørket.
Jeg må jo tro at lyset kan redde meg. Mulig jeg er gal. En schizofrens mareritt."
-Du virker ikke overrasket. -Han snakket om mye sånt før han døde.
-Ikke rart han skrev om det også. -Nei, det er vel ikke det, men...
Vi lurer på om...
-Hva? -Om du har hatt mareritt i det siste.
Ja, jeg har det.
Vi også.
Siden Billy tok livet av seg, har jeg følt at noe holder øye med meg.
Jeg er 24 år, men går jeg inn i et mørkt rom nå, er det som om jeg er fem igjen.
Vi har alle hatt en svært traumatisk opplevelse.
Det er naturlig at ubehagelige følelser vekkes til live.
-Du husker ikke. -Hva da?
-Hvor sterke de følelsene var. -Hva mener du?
Fem år gammel så jeg søstera mi drukne i vannet der vi alltid var på sommerferie.
Etterpå begynte jeg å få fryktelige mareritt.
Det var spesielt ille ei natt da jeg våknet av at jeg skrek høyt.
Foreldrene fikk meg til å sove til slutt, men da mor kom og så til meg etterpå, -
- så var jeg vekk.
De lette overalt: På loftet, i kjelleren, i hele huset.
Mor var hysterisk. Hun trodde jeg var blitt kidnappet, eller at jeg hadde rømt.
Så gikk far ut i hagen, og der hørte han lyder fra hundehuset av alle steder.
Han bøyde seg ned og kikket inn, og så meg ligge sammenkrøket inni der.
Han tok etter meg, og da stakk jeg ham i øyet med en kjøkkenkniv.
Jeg var overbevist om at han ikke var faren min.
Han var en demon som ville ta meg, det var jeg helt sikker på.
Jeg har ikke hatt den følelsen siden jeg var liten, men jeg har den nå.
Det har Sam også, og vi tenkte du også kanskje har den.
-Julia? -Ja, dr Booth.
Jeg kjente deg nesten ikke igjen. Jeg gjør ikke det, faktisk, men kom inn.
Vanskelig å fatte at du var den vesle, livredde jentungen som pleide komme hit.
-Det har jo gått... -20 år.
20 år? Et under at jeg ennå lever.
Og hva har du bedrevet?
-Jeg tar en doktorgrad i psykologi. -Så flott, da!
Og hvordan går det med deg, bortsett fra studiene?
Ikke så bra, doktor. Det var derfor jeg kom til deg.
Jeg har ikke sovet særlig godt. Tror jeg har fått et tilbakefall.
-Av hva da? -Mareritt.
Hva får deg til å si det?
For noen netter siden våknet jeg på badet, helt desorientert.
Kjæresten min kom for å hjelpe meg, og jeg angrep ham.
Det høres jo ut som et mareritt. Det er jo ikke helt uvanlig hos voksne...
-Men det er heller unormalt. -Ja, det er riktig.
Mareritt kan være del av barns utvikling, men de verste, voldsomste tilfellene -
- finner man hos barn som har opplevd store følelsesmessige traumer.
Du kom til meg like etter at faren din tok livet av seg, stemmer ikke det?
Jo.
De nylige marerittene dine kan være utløst av økt stress eller tretthet.
-Er jeg helt på viddene? -Nei.
Kom til en konsultasjon. Jeg behandler vanligvis ikke voksne, men vi er kjente.
Kom hit, beskriv hva du opplever, så skal vi finne ut -
- om det er et tilbakefall til marerittene eller noe annet.
-Som du skremte meg! -Unnskyld.
Hva tror du gikk gjennom huet til Billy da han gjorde det?
Kula.
Det samme som går gjennom huet til alle før de tar livet av seg:
At de hater livet sitt, at de får det bedre om de dør. Pang, pang, pang!
Jeg lurer på hvordan det føles å havne der.
-Ikke pirk på det, da gror det aldri. -Det gror jo ikke uansett, så.
-Jeg syns det er blitt verre. -Kanskje det er kreft.
Du er helt syk, vet du det?
-Kanskje jeg skulle ha studert juss. -Som jeg sa; helt syk.
Jeg går ut og trekker litt frisk luft. Går det bra med deg her alene?
Ja da.
-Sikker? -Ja.
Ha det, da.
Har deg!
Hersens rotter!
Tolking av barnedrømmer
Pasient: Julia Lund
-Julia, hvordan går det? -Elendig.
Jeg er ennå i kapittel fire i Crowleys bok, og husker knapt de andre kildene mine.
Stryker du, er det bare 12 måneders helvete til, og ytterligere 20 000 dollar.
-Det kunne vært verre. -Hvordan da?
Jeg vet ikke helt.
Kim, ringer du meg senere? Bare for å sjekke at jeg er våken?
-Greit. Ha det. -Takk. Ha det.
Ikonografi
Statens tilsyn for mental helse
...store emosjonelle problemer...
...paranoide vrangforestillinger. Hevder at demoner...
Kan noen slå på lyset igjen?
Hallo?
Lukk opp!
Hjelp meg, noen!
Pokker også!
Ifølge Moores diskordansteori vil de som møter motgang i sitt syn på livet -
- oppleve disassosiativ diskordans, eller refleksiv kamp eller flukt.
Diskordans her defineres som -
- vrangforestillinger på grunn av traumer i barndommen -
- og en forsterket følelse av angst... Beklager.
Ved at antallet kjente eksterne stimuli økes, vil enkeltindivider...
Enkeltindivider vil prøve...
Enkeltindivider som opplever slik diskordans vil...
-Vil dere unnskylde meg? -Ja visst.
Hei, det er Julia. Legg igjen beskjed etter pipetonen.
Julia, ta den, jeg vet du er der.
Jeg er lei for det forleden kveld. Anse dette som en unnskyldning.
Og jeg vil høre hvordan disputasen gikk. Du imponerte dem nok.
Ta telefonen og fortell.
Greit, jeg skjønner et hint. Menjegmaser til du ringer meg tilbake.
Hei, det er Julia. Legg igjen beskjed etter pipetonen.
Paul?
Hallo?
Julia, det er Sam.
Hei.
Jeg må snakke med deg.
-Hei, det er Julia. -Jeg er i åttende.
Hallo?
Sam?
Deprimerende, hva?
Beklager at jeg ringte deg. Jeg tenkte du var den eneste som kunne forstå.
-Forstå hva da? -Du ser det, ikke sant?
-Jeg vet ikke hva jeg ser. -Men du føler at noe ondt skjer?
Ja.
Der ser du, du forstår.
-Terry er blitt borte. -Borte?
Hun kom ikke hjem i går kveld. De fant bagen med sakene hennes.
-Mulig hun glemte tingene sine i skapet. -Og dro derfra i bare badedrakten?
-Har du ringt til politiet? -Ja. De kommer ikke til å finne noe.
Jeg har studert dagboka til Billy. Jeg har ikke ork til stort annet.
Vent, bare hør etter. Jeg får ikke rim i alt sammen, men...
"Jeg ble brakt til deres verden da jeg var fem år og merket.
De merker bare barn som har mareritt om nettene."
Hør på dette:
"I forrige uke ble merket synlig igjen. Det betyr at de kommer etter meg."
Hør på det siste han noterte:
"Jeg klarer ikke å skrive så mye lenger. Merket på hånda mi blir stadig verre.
Det er ikke til å holde ut. Jeg trakk ut en greie som de hadde plantet i meg."
-Sam, vi vet at Billy var ustabil. -Nei.
-Han hadde problemer fra barndommen av. -Det hadde vi alle.
Er det ikke mulig at noe som skremte oss da vi var små nå kommer for å hente oss?
-Hva er det du sier? -Jeg så ikke Billys merke.
Men jeg så Terrys. Og hennes liknet veldig på dette.
Hei.
-Hva heter du? -Sarah.
Jeg heter Julia.
Er du helt alene?
-Hvor er mammaen din? -I himmelen.
-Jobber du her? -Nei.
Ikke jeg heller.
Jeg er pasient.
-Sarah, har du mareritt? -Av og til.
-Hva skjer i marerittene dine? -De kommer for å ta meg.
-Hvem kommer? -De.
-Hvorfor kommer de for å ta deg? -For å ete meg.
-Kan noe holde dem vekk? -Lys.
-Tror du at jeg er gal? -Nei.
Fortell meg hva du mener det betyr.
Marerittene våre skyldes kanskje ikke emosjonelle traumer.
Kanskje noe virkelig tok oss da vi var små og plantet noe i oss.
Slik at det ble et merke på oss. Akkurat som på den jentungen.
-Og nå kommer de tilbake? -Ja. Merkene syns, så de kan finne oss -
- og ta oss med tilbake dit vi har mareritt om, borte fra lyset.
Jeg vet det høres sprøtt ut.
Du sa du strøk til doktordisputasen. Kanskje du vil analysere denne saken?
Post-traumatisk stress etter å ha vært vitne til at en nær venn begikk selvmord.
Påvirket av irrasjonell oppførsel fra to ukjente glir hun inn i -
- de paranoide schizofrene vrangforestillingene til sin døde venn.
Hvorfor?
Hun føler hun personlig har sviktet og har skyldfølelse for at Billy...
...for at vennen hennes døde.
Og du kommer til å bli en glimrende psykolog.
-Jeg ser deg på torsdag. -Takk, dr Booth.
Julia, hvis de demonene kom tilbake, ville ikke du også ha et merke da?
Hva er det jeg ser etter?
Et slags infisert merke. Rosa, på størrelse med en mynt.
Ingen ting ennå. Men det er tidlig.
-Paul, dette er alvor. -Unnskyld. Ferdig. Ingen merker.
-Er du sikker? -Jeg dobbeltsjekket.
Ikke at jeg klager, men hvorfor måtte jeg gjøre det?
Jeg traff to venner av Billy i begravelsen hans.
Begge hadde slike merker som Billy. Jeg gikk og sa det til dr Booth, og...
Du vil bare synes det er helt sprøtt.
Lette vi ikke nettopp over hele kroppen din uten å finne noe?
-Så hva har du å bekymre deg for? -Du har rett.
Du har rett.
Herregud!
Hjelp meg, noen!
Her borte! Hjelp!
Her borte!
Kom igjen!
Paulie, vi skal ned til... Dæven! Hallo, søster.
Ut!
-Er du sint? -Ikke sint. Flau.
-Men jeg kommer over det. -Det gjør muligens ikke Troy.
Jeg beklager de siste dagene.
Du føler. Ikke be om unnskyldning for det.
God natt.
Ser deg i morgen.
...alt det for under en dollar. Bedre tilbud får du ikke.
Strømkrisen forverres stadig. Alle bes spare strøm og slå av lys -
- for å unngå flere strømbrudd i helga.
Det meldes også at de stadige strømbruddene -
- vil gå ut over kriseberedskapen på byens største sykehus.
En ny belastning på det allerede hardt pressede sykehuset, -
- der forhandlingene mellom legene og administrasjonen brøt sammen i dag.
Sykehusets talsmann, Jason Hildin, sa at legestreiken skal avsluttes.
Dette begynner å bli tåpelig.
Andre nyheter...
Paul!
Slipp meg inn!
Jeg kommer.
Herregud, hva har skjedd med deg?
Julia, hva skjedde? Få se på deg.
Se på meg! Se!
Jeg har det, akkurat som Billy og Sam. Jeg har dette merket på meg.
-Jøss, hvordan klarte du det? -Forsiktig! Det gjør vondt.
Ikke rør deg.
Det var en slags stor splint som jeg trakk ut derfra.
-Hva trakk du ut? -Den var inni hodet mitt!
-Rolig. Hva var inni hodet ditt? -Et slags bein eller noe.
De grep etter meg i leiligheten min, prøvde å ta meg i leiligheten min.
Jeg løp nedover gata og... Jeg var inne på et bad og...
Det har noe med lys å gjøre. Jeg tror ikke de kan være i lyset.
-Billy skrev ned alt sammen... -Drikk dette.
Og strøm! Det er årsaken til strømbruddene.
-De kan være hvor som helst... -Sitt. Pust dypt.
-Du sovner snart. -Jeg skal ikke sove!
Jeg kan ikke sove! Hva ga du meg?! Ikke rør meg! Gå vekk!
Ingen ting vil skje med deg. Jeg lar ikke noe skje med deg.
Sett deg nå.
Jeg skal finne rene klær til deg, og så skal jeg ta meg av alt sammen.
Greit?
Alt du føler er helt forståelig etter den uka du har hatt.
Det beste du kan gjøre, er bare å bli her og hvile deg.
Nei!
Nei! Slipp meg ut!
Hjelp meg, noen!
Vent! Nei!
Nei!
Stopp!
Hjelp!
Dette er ikke likt henne. Hun er bare oppskjørtet.
Vi får vente og se hva som skjer.
Julia!
Alt i orden, Julia. Du er trygg nå.
Trodde du at noe angrep deg? De fant deg på T-banen.
Med hjernerystelse. Du er temmelig forslått. La oss få deg i seng igjen.
-Jeg prøvde å nå fram til det røde lyset... -Ja da, men nå må du hvile.
Alt kommer til å ordne seg.
Hvordan kom hun seg ut av et låst rom? Døra var boltet og låst.
Julia?
-Hva er det? -Ingen ting.
Ingen ting.
Hjelp! Jeg er her! Hjelp meg!
Jeg får tilkalle vakta.
Hjelp meg!
Jeg er her!
Hjelp!
Kommer du?
Vent! Jeg er her!
Nei! Jeg er her!
Jeg er her!