::::::::::.. Tekstityksen tuottanut ..:::::::::: :::::::::::::.... SubFinland.org ....:::::::::::::
Suomennos: Jurpomies, janeski, urponeiti, _camel_, -
medalice, Finlander91, orpmi ja SKX
Oikoluku: SKX ja orpmi
Antakaa meidän kertoa vanha tarina uudelleen, -
niin näemme, kuinka hyvin tunnet sen.
Olipa kerran kaksi kuningaskuntaa, jotka olivat pahimmat naapurit.
Niiden välillä oli niin paljon eripuraa, että vain suuri sankari -
tai kauhea roisto voisi saattaa heidät yhteen.
Toisessa kuningaskunnassa asui tavallisia ihmisiä, -
joita turhamainen ja ahne kuningas hallitsi.
He olivat iäti kateellisia naapureidensa vauraudesta ja kauneudesta.
Toisessa kuningaskunnassa, Moorsissa -
asui kaikkia outoja ja ihania olentoja.
He eivät tarvinneet hallitsijaa, sillä he luottivat toisiinsa.
Moorsin mahtavalla kielekkeellä, mahtavassa puussa asui yksi tällainen sielu.
Saatat pitää häntä tyttönä, mutta hän ei ollut ihan tavallinen.
Hän oli keiju.
Kas noin.
Hänen nimensä oli Pahatar.
Hyvää huomenta, herra Shantuwell. Pidän hatustanne.
Ei, älä tee sitä!
Ohi meni.
- Hyvää huomenta. - Samoin.
Rakastan kävelyänne, tytöt!
- Mistä tuo hälinä? - Rajavartijat... - Minä haluan kertoa!
On sääntöjä, Fauna. Minä kerron nyt, sinä ensi kerralla. Rajavartijat...
Kerroit viime kerralla. Minun pitäisi kertoa nyt, Ilomielen ensi kerralla.
- Kertoa mitä? - Hyvä on. - Kiitos.
- Pahatar, rajavartijat... - Löysivät ihmisvarkaan jalokivilähteestä.
Anteeksi.
Aina hänellä on kiire suurine siipineen.
Toivottavasti ihmisen tulo ei tarkoita uutta sotaa.
En pelkää. En ole ikinä nähnyt ihmistä läheltä.
- Tule esiin! - En. He aikovat tappaa minut.
Sitä paitsi, ne ovat hirvittävän näköisiä.
Tuo on erittäin epäkohteliasta!
Älä kuuntele häntä, Balthazar. Olet klassisen komea.
On väärin varastaa, mutta emme tapa ihmisiä sen vuoksi.
Tule ulos heti paikalla!
- Oletko täysikasvuinen? - En ole.
Uskon, että hän on vasta poika.
Sinä taas olet vasta tyttö, luulisin.
- Kuka olet? - Nimeni on Stefan. Kuka sinä olet?
Olen Pahatar.
Kyllä, aivan niin.
- Sinun täytyy antaa se takaisin. - Antaa mikä?
Jos olisin tiennyt, että heität sen pois, olisin pitänyt sen.
En heittänyt sitä pois. Toimitin sen kotiin, kuten teen sinullekin.
Jonain päivänä asun tuolla linnassa.
Missä asut nyt?
- Ladossa. - Vanhempasi ovat siis maanviljelijöitä?
Vanhempani ovat kuolleet.
Niin minunkin.
- Tapaamme uudelleen. - Sinun ei todellakaan pitäisi palata tänne.
Se ei ole turvallista.
Entä jos valitsen niin? Jos tulen takaisin, olisitko täällä?
Ehkä.
- Mikä hätänä? - Sormuksesi. Rauta polttaa keijuja.
Olen pahoillani.
Pidän siivistäsi.
Pahatar ajatteli, kuinka Stefanus hylkäsi sormuksensa.
Hänellä oli niin vähän, mutta hän teki sen, jotta he voisivat koskettaa toisiaan jälleen.
Hänen sydämensä oli liikuttunut.
Näin nuori varas, joka toivoi varastavansa jalokiven, -
- varastikin jotain paljon arvokkaampaa. - Pahatar!
Pahatar!
Kuka se palasikaan kaikkien näiden viikkojen jälkeen.
Ajattelin sen olevan riskin arvoista. Joten, miten pidät hauskaa?
Stefanuksesta ja Pahattaresta tuli epätodennäköisimmät ystävät.
Hetken aikaa näytti, -
että vanha vihanpito ihmisten ja keijujen välillä oli unohtunut.
Kuten yleensä, ystävyys muuttui joksikin muuksi.
Pahattaren 16-vuotissyntymäpäivänä Stefanus antoi hänelle lahjan.
Hän sanoi sen olevan tosirakkauden suudelma.
Niin ei kuitenkaan ollut.
Vuosien vieriessä Stefanuksen kunnianhimo etäännytti häntä Pahattaresta, -
ja vei kohti ihmisten kuningaskunnan houkutuksia.
Kun taas Pahatar, keijuista voimakkain, -
nousi Moorsin suojelijaksi.
Pahatar vaelteli usein yksin ja mietti, missä Stefanus on.
Hän ei koskaan ymmärtänyt ihmisten ahneutta ja kateutta, -
mutta hän oppisi vielä.
Ihmisten kuningas oli kuullut Moorsin kasvavasta voimasta -
ja aikoi tehdä siitä lopun.
Joukot, seis!
Tuolla he ovat! Salaperäinen Moors, jonne kukaan ei uskalla mennä -
johtuen maagisten olentojen pelosta.
Minäpä sanon: Murskataan heidät!
Ei edemmäs!
Kuningasta ei siivekäs tonttu määräile.
Et ole kuninkaani!
- Tuokaa hänen päänsä. - Pataljoona!
Hyökätkää!
Nouskaa ja seiskää rinnallani!
Pitäkää rivinne!
Pimeyden olentoja!
Hyökkäykseen!
Sinä!
Suojelkaa kuningasta!
Et saa Moorsia! Et nyt, etkä ikinä!
Sinä...
Kun nousin valtaistuimelle, -
lupasin kansalle, että eräänä päivänä -
valloittaisimme Moorsin ja sen rikkaudet.
Jokainen teistä vannoi -
uskollisuutta minulle ja sille päämäärälle.
Teidän korkeutenne.
Tappio taistelussa. Tämäkö jää perinnökseni?
Näen teidän odottavan kuolemaani.
Siihen ei mene kauan, mutta mitä sen jälkeen?
Valitsen seuraajan -
astumaan valtaistuimelle ja huolehtimaan tyttärestäni.
Kuka teistä on sen arvoinen?
Tappakaa se siivekäs otus.
Kostakaa puolestani! Kuoltuani saatte kruunun.
Pahatar!
Millaista elämä on ihmisten parissa?
Tulin varoittamaan sinua.
He aikovat tappaa sinut. Mikään ei pysäytä kuningas Henryä.
Ole kiltti, luota minuun.
He puhuivat monista asioista ja vuodet unohtuivat.
Pahatar antoi Stefanukselle anteeksi tämän hölmöilyn ja kunnianhimon.
Kaikki oli kuten ennen vanhaan.
Oletko janoinen?
Pahatar?
Mitä tämä on?
Olen kostanut puolestasi, herrani.
Onko hänet kukistettu?
Teit hyvää työtä, poikani. Onnistuit siinä, missä muut eivät.
Sinut palkitaan tästä.
Teen parhaani ollakseni arvoisenne seuraaja, Teidän Majesteettinne.
Sainpas sinut!
- Pahainen lintu! - Muutu ihmiseksi.
Paholainen!
Mitä olet tehnyt kauniille olemukselleni?
Olisiko pitänyt antaa heidän piestä sinut hengiltä?
- En ole varma. - Lopeta valittaminen. Pelastin henkesi.
Anteeksi.
- Mikä on nimesi? - Diaval.
Vastapalveluksena henkeni pelastamisesta olen nyt palvelijasi.
- Mitä ikinä tarvitsetkaan. - Siivet.
Sinun on toimittava siipinäni.
Esittelen teille ensimmäisen järjestyksessään:
Hänen Kuninkaallinen Korkeutensa, kuningas Stefanus.
Hän teki tämän minulle, jotta hänestä tulisi kuningas.
Entä nyt, valtiatar?
- Hän? - Hänen siipensä!
- Se on tyttö! - Se on tyttö!
- Niin? - En nähnyt mitään, -
- mutta siellä on... - Mitä?
Lapsi. Kuningas Stefanus ja kuningatar ovat saaneet lapsen.
Siellä järjestetään ristiäiset. Ne ovat kuulemma suuret juhlat.
Suuret juhlat lapselle.
Kuinka mahtavaa!
Kaikenlaista väkeä saapui ristiäisiin.
Jopa kolme keijua, jotka vaalivat rauhaa ja hyvää tahtoa.
- Katsokaa, tuolla se vauva on! - Rakastan vauvoja!
Keskittykää, en aio sanoa toistamiseen.
Tervehdys, Teidän Majesteettinne.
Olen Flora, Moorlandin keijuyhteisöstä.
- Olen Fauna, Teidän Kuninkuutenne. - Ja minä olen Ilomieli, Teidän Korkeutenne.
He tuovat lahjoja tyttärellemme.
Nämä eivät ole ihan tavallisia lahjoja. Olemme näet taikuutta.
Sekä erittäin hyviä käsittelemään lapsia.
Hyvä on.
Ihana Aurora.
Toivon sinulle kauneuden lahjaa.
Toiveeni on, ettet ole koskaan allapäin.
Aina onnellinen, koko elämäsi ajan.
Ihana lapsonen, toiveeni on, että löydät...
Pahatar!
Kas, kas.
Miten loistelias joukko, kuningas Stefanus.
Kuninkaallisia, aatelisia, säätyläisiä ja...
Kuinka viehättävää... Jopa rahvasta.
Täytyy myöntää, että olin aika pettynyt, -
kun en saanut kutsua.
Et ole tervetullut tänne.
Voi ei, onpa nolo tilanne.
- Etkö ole pahoillasi? - Miksi olisin?
Osoittaakseni, etten tahdo mitään pahaa, -
aion myös antaa lahjan lapselle.
Ei! Emme halua lahjojasi!
- Pysy kaukana prinsessasta! - Niin, pysy kaukana!
Kuunnelkaa kaikki tarkkaan.
Prinsessan tulee todellakin kasvaa suosituksi ja kauniiksi.
Olla rakastettu kaikkien hänet tavanneiden taholta.
Tuo on ihana lahja.
Älä tee sitä.
16-vuotissyntymäpäivänään, -
hän pistää sormensa värttinään, -
ja vaipuu ikiaikaiseen uneen.
Uneen, josta hän ei koskaan herää.
Pahatar, älä tee sitä. Anelen sinua.
Pidän anelustasi. Anele lisää.
- Anelen sinua. - Hyvä on.
Prinsessa voi herätä ikiunestaan, -
mutta vain tosirakkauden suudelmasta.
Kirous kestää maailmanloppuun saakka.
Mikään maailman mahti ei pysty sitä kumoamaan.
Kuningas Stefanus määräsi kaikki rukit hävitettäväksi.
Rukit tulisi hajottaa ja polttaa, ettei niitä koskaan voisi käyttää.
Ne tulisi teljetä linnan syvimpään tyrmään.
Hän uskoi lapsensa turvallisuuden keijukaisille, -
jotka pitäisivät hänet piilossa kuusitoista vuotta ja yhden päivän.
Kuningas Stefanus sulkeutui linnansa muurien suojaan, -
kun hänen sotilaansa ratsastivat kaukomaille metsästämään Pahatarta.
Pahatar rakensi kuitenkin oman muurinsa, -
ettei yksikään ihminen aiheuttaisi Moorsille enää kärsimystä.
Hän nautiskeli surusta, jonka kirous oli tuonut.
Keijukaiset aloittivat tehtävänsä, -
kasvattaa Auroran pienessä mökissä metsän siimeksessä.
- Voi ei. - Onko se tämä?
- Näyttää kamalalta. - Mennään.
- Tarvitsemme pienemmän lapsen. - Tai isommat kehot.
Ei, vaan tarvitsemme kunnon valeasut.
- Mitä tarkoitat? - Eikö meidän pidä sulautua?
Meidän on oltava suurempia huolehtiaksemme hänestä.
Joten kerääntykää ympärilleni.
Olkaa valmiina. Yksi, kaksi, kolme, kasva.
Sepä meni näppärästi. Mukavaa.
Tästä eteenpäin, emme ole enää keijuja.
Olemme maalaisnaisia, jotka kasvattavat orpoa lasta metsässä, joten ei enää lentämistä.
- Ei lentämistäkö? - Ei.
- Eikä taikoja. - Eikö taikojakaan? - Kuulit kyllä.
- Mehän olemme keskellä korpea. - Ei kukaan meitä täältä löydä.
Siinähän sinä olet. Miksi aina piileskelet?
Tulehan nyt.
On niin ruma, että melkein säälittää.
Vihaan sinua, otus.
Keijut eivät ehkä olleet soveliaita tehtäväänsä.
- Miksi vauva itkee? - Ehkä sillä on nälkä.
Ruoki hänet.
Sehän kuolee nälkään noiden kolmen hoidossa.
- Mitä? - Huijaat.
- Näin sen. - Aloitamme uudestaan.
- Kuten haluat. - Ahne, pöyhkeä vuohi.
Pöyhkeä vuohi.
- Lopeta tuo. - En tee mitään.
- Joku tekee. - En ainakaan minä.
Te kaksi pilailette kustannuksellani, enkä aio sietää...
Lopeta!
Tämä on sinun syysi.
Älä nyt nipota. Tuo on hauskaa.
Päivien kuluessa Stefanuksen synkkyys -
syveni vainoharhaisuuden ja kostonhimon kanssa.
- Virittäkää! - Soihtu!
- Sytyttäkää! - Valmiina!
Ampukaa!
Petit luottamukseni.
Muuria ei voi polttaa. Se on tuhoutumaton.
Mikään ei ole tuhoutumaton!
Ei muuri, eikä Pahatar! Ei edes hänen kirouksensa!
Tuokaa raudantekijät.
Katso, pikkuotus putoaa kohta kielekkeeltä.
Mitä?
Terve.
Mene pois.
Mene pois. En pidä lapsista.
Syliin.
Menehän nyt.
Kuten Pahatar oli sanonut, Aurora kasvoi suosituksi ja kauniiksi.
Kaunis lintu.
Kaukana ylevästä linnasta, jota hän ei muistanut.
Vuodenajat vaihtuivat, kukat kasvoivat, -
kuten hänkin.
Hei. Noin sitä pitää.
Hän ihmetteli maailmaa, -
ja mitä orjantappura-aidan toisella puolen mahtaa olla.
Utelias pikkuotus.
Hän ei ollut ainut, joka tahtoi päästä läpi.
- Onko hän Pahatar? - En tiedä.
Tuo hänet minulle.
Se on vain joku maalaistyttö.
Se on hän!
- Kuinka saatoit tehdä noin? - Sanoit: "Mitä ikinä tarvitsetkaan."
- Niin, mutta ei koiraa! - Se oli susi, eikä koira.
Sama asia! Ne ovat likaisia, ilkeitä ja metsästävät lintuja!
- Ensi kerralla muutan sinut sitten matoseksi. - Olen mielelläni mato!
Mikä tahansa muu kuin likainen, haiseva...
Ihmettelen...
Tiedän, että olet siellä. Älä pelkää.
- En pelkää. - Tule sitten esiin.
- Sitten sinua pelottaa. - Ei pidä paikkaansa.
- Tiedän, kuka olet. - Tiedätkö?
Olet haltiakummini.
- Mikä? - Haltiakummi.
Olet vahtinut minua koko elämäni. Olen aina tiennyt sinun olevan lähellä.
- Kuinka? - Varjosi on seurannut minua pienestä pitäen.
Mihin meninkään, niin varjosi oli kanssani.
Muistan sinut, kaunis lintu.
Hän on Diaval.
Hei, Aurora.
Olen tuntenut sinut vauvasta saakka.
Ihan kuten kuvittelinkin. Täällä on niin kaunista!
Olen aina halunnut tulla...
Hyvää yötä, otus.
Pilkkaat minua. Tiedän, mitä teet.
Tiedän tarkalleen, mitä teet.
Herrani, Kuningatar pyysi teitä luokseen.
- Anna minun olla. - Hän ei voi hyvin.
Hoitajat pelkäävät, että hän ei selviä yön yli.
Etkö näe, että keskustelemme?
Kun kirous ei toteudukaan, Pahatar lähtee perääni.
Sinä päivänä olen valmis.
Ne ovat todella kauniita.
Kumoan kirouksen.
Olkoon sitä enää.
Kumoan kirouksen.
Olkoon sitä enää.
Kumoan kiroukseni! Olkoon sitä enää!
Kirous kestää maailmanloppuun saakka.
Mikään maailman mahti ei pysty sitä kumoamaan.
Onko kaikilla keijuilla siivet?
- Useimmilla. - Miksei sinulla sitten ole?
Kaikki muut keijut lentävät.
Minulla oli siivet, mutta ne vietiin minulta.
- Muuta en tahdo kertoa. - Minkä väriset ne olivat?
Olivatko ne suuret?
Niin suuret, että ne laahustivat perässäni.
Ne olivat myös vahvat. Kantoivat minua pilvien yläpuolelle ja vastatuuleen.
Eivät ikinä antaneet periksi.
Ei kertaakaan. Luotin niihin.
Hän on tulossa.
- Missä työntekijäsi ovat? - Nukkumassa, Majesteetti.
- Käske heidät töihin välittömästi. - He ovat uuvuksissa, herrani.
Käsken heidät takaisin heti auringon noustessa.
- Tarvitsen heidät töihin heti. - On vasta pikkutunnit.
Aivan.
Nyt on pikkutunnit.
- Herätä heidät. - Herrani?
Herätät heidät ja laitat töihin välittömästi! Aika loppuu. Painu siitä!
Aurora, tulehan tänne.
Istu.
- Minun on kerrottava sinulle jotakin. - Mitä nyt?
Tässä maailmassa on pahuutta.
Enkä voi suojella sinua siltä.
Olen melkein kuusitoista, kummitäti.
- Osaan pitää huolen itsestäni. - Ymmärrän.
- En minä sitä aikonut kertoa... - Minulla on suunnitelma.
Kun olen vanhempi, aion elää täällä Moorsissa kanssasi.
Sitten voimme katsoa toistemme perään.
Sinun ei tarvitse odottaa, kunnes olet varttunut.
Voisit elää täällä nyt.
Sitten elän.
Nukun puussa syöden marjoja sekä mustia pähkinöitä -
ja kaikista keijuista tulee ystäviäni.
Olen onnellinen täällä lopun elämääni. Kerron tädeilleni huomenna.
Huomiseen.
Olen niin innoissani.
Tädit, olen melkein kuusitoista, kaipaan itsenäistä elämää.
Ei, rakastan teitä hyvin paljon.
Mutta on aika sanoa hyvästit.
Olette hoitaneet minua hyvin, paitsi kun vahingossa syötitte hämähäkkejä.
Päivää.
Anteeksi, mutta olen eksynyt matkallani kuningas Stefanuksen linnaan.
Voitko auttaa?
Anteeksi, tuo oli minun syyni, kun säntäsin...
Suokaa anteeksi.
Tuohon suuntaan.
Se linna.
- Mikä on nimesi? - Phillip.
Hei, Phillip.
- Entä sinun? - Aurora.
Terve, Aurora.
Oli hauska tavata ja pahoittelen vielä kerran kömpelyyttäni.
- Saat anteeksi. - Sepä hyvä.
Minun onkin parasta lähteä.
Näkemiin.
Tuletko takaisin tätä kautta?
Mikään ei voisi estää.
- Siispä näen sinut pian. - Hyvin pian.
- Näkemiin, Phillip. - Näkemiin, toistaiseksi.
Lopeta tuo.
Tuo poikahan on ratkaisu ongelmaan.
- Ei, Diaval. - Kyllä.
Tosirakkauden suudelma, muistatko? Se murtaa taian.
Tosirakkauden suudelma. Eikö sinulle ole vielä valjennut?
Kirosin hänet siten, koska moista asiaa ei ole.
Kenties sinä tunnet siten, mutta entä Aurora?
Se poika voi olla hänen ainoa mahdollisuutensa.
Se on hänen kohtalonsa joka tapauksessa.
Anna mennä. Muuta minut, miksi ikinä haluat.
Linnuksi tai madoksi. En välitä enää.
Olen niin iloinen, että lähdemme huomenna.
- Et sinä huomenna lähde. - Huomenna on Auroran 16-vuotissyntymäpäivä.
Stefan pyysi palauttamaan hänet syntymäpäivänsä jälkeen.
- Ei, vaan syntymäpäivänä. - Ei, vaan sen jälkeen.
- Syntymäpäivänä. - Jälkeen.
- Syntymäpäivänä! - Jälkeen!
Lopettakaa!
Mitä?
Kuinka saatoit?
- Minulla on teille kerrottavaa. - Kultaseni, mitä haluat kertoa?
Olen pahoillani tästä, mutta olen 16 huomenna.
Aivan. Pidä tätä.
Lähden kotoa.
Kuule nyt, nuori neiti. En viettänyt 16 vuotta tässä kurjassa hökkelissä, -
näiden typerysten kanssa, jotta voisit pilata sen viimeisenä päivänä!
Viemme sinut takaisin isällesi ilman...
Isälleni? Kerroitte vanhempieni kuolleen.
Sinun on parasta istuutua.
Haltiakummi!
Olen täällä.
Milloin ajattelit kertoa, että olen kirottu?
Onko se totta?
Kyllä vain.
Tätieni mukaan kyseessä oli ilkeä keiju. En muista hänen nimeään.
- He sanoivat hänen olleen... - Pahatar.
Oletko se sinä?
Oletko sinä Pahatar?
Ei! Älä koske minuun.
Olet ilkein koko maailmassa.
Se olet sinä!
Etsi poika!
Kaikki miehet itäsiipeen! Vartijoita ei saa olla portilla. Haluan hänen...
Anteeksi häiriöstä, Teidän Majesteettinne.
Löysimme tämän tytön portilta. Hän väittää olevansa prinsessa.
Isä, se olen minä, Aurora!
Näytät aivan äidiltäsi.
He toivat sinut päivän liian aikaisin. Sanoin niille kolmelle typerykselle!
Lukitkaa hänet huoneeseensa. Mene.
Valmistelkaa verkko. Pahatar on tulossa.
Onpa mukavaa olla jälleen pieni!
Katsokaa jalkojani! Rakastan pieniä jalkojani.
Keskity! Aurora on löydettävä! Kuningas teloituttaa meidät.
Odota!
Prinsessa.
- Etsin tyttöä. - Niinpä tietysti.
Tarvitsen hevosen.
Vauhtia, Diaval!
Nopeammin, Diaval!
Se on tehty.
He vetivät vartijat pois. Hän odottaa sinua.
Jos menemme tuonne, emme palaa elävinä.
Älä sitten tule. Tämä ei ole sinun taistelusi.
Suuret kiitokset.
"Tarvitsen sinua, Diaval. En voi tehdä tätä ilman sinua."
Kuulen sinut.
Katso häntä. Katsokaa, mitä olette tehneet.
Hän vain nukkuu.
Hänkö vain nukkuu?
Hän vain nukkuu.
Hän vain nukkuu ikuisesti!
- Entä suudelma? - Niin, tosirakkauden suudelma.
Todellista rakkautta ei ole olemassa.
Se on hänen ainoa mahdollisuutensa, Teidän Majesteettinne.
Valtiatar.
- Mitä voimme tehdä? - Emme ainakaan saa luovuttaa!
- Emme tiedä edes mistä aloittaa! - Tosi rakkaus ei vain putoa puusta.
Anteeksi.
- Nolottaa hieman sanoa, mutten tiedä missä olen. - Olet kuningas Stefanuksen linnassa.
Tänne minun pitikin tulla, vaikken muista matkasta mitään.
- Miksi tulit? - Isäni lähetti minut tapaamaan kuningasta.
- Kuka isäsi on? - Ofstedin kuningas John.
Prinssi!
He tuntevat toisensa.
- Miksi hän nukkuu? - Hänet on lumottu.
Eikö hän olekin kaunis?
Kaunein tyttö, jonka olen nähnyt.
Haluaisitko suudella häntä?
- Haluaisin. - Anna mennä sitten.
En ole oikein varma. Olemme tavanneet vain kerran.
Etkö ole kuullut rakkaudesta ensisilmäyksellä? Suutele häntä!
Anna mennä.
- Sanoitteko hänen olevan lumottu? - Suutele häntä!
- Et tehnyt sitä kunnolla! - Sen piti olla tosirakkauden suudelma.
- Olin varma, että se on hän! - Mitä oikein teette?
On jatkettava etsimistä.
Minähän sanoin.
En pyydä anteeksiantoasi, -
sillä tekoni sinua kohtaan on anteeksiantamatonta.
Olin täynnä vihaa ja kostoa.
Suloinen Aurora.
Varastit sen, mitä sydämestäni oli jäljellä.
Nyt olen menettänyt sinut ikuisiksi ajoiksi.
Vannon, ettei sinulle tapahdu mitään pahaa niin kauan kuin elän.
Eikä päivääkään kulu, etten kaipaisi hymyäsi.
Hei, kummitäti.
Hei, otus.
Tosirakkautta ei muka ole olemassa.
Hän on täällä, herra.
Palaammeko nyt Moorsiin?
Jos haluat niin.
- Lopettakaa! - Pois tieltä!
Lohikäärmeeksi.
Juokse, Aurora!
Riittää!
Miltä tuntuu olla siivetön keijuolento -
maailmassa, jonne et kuulu?
Tappakaa hänet!
Ampukaa hänet!
Tämä loppuu nyt.
Pahatar kaatoi orjantappura-aitansa ja luopui kruunustaan.
Hän kutsui Auroran katsomaan millainen Moors oli kerran ollut.
Silloin kun Pahatar oli vielä lapsi ja hänen sydämensä puhdas.
Nyt se oli puhdas jälleen.
Eikä siinä vielä kaikki.
- Tuolla hän on. Kiirehtikää, he odottavat. - Odottakaa minua!
Annamme tämän kruunun pikku Aurorallemme, jolle uhrasimme parhaat vuodet...
Unohtakaa koko juttu.
Kuningaskuntamme ovat nyt yhdistetty.
Tässä teidän kuningattarenne!
Kuten huomaatte, tarina ei ole aivan sellainen kuin teille kerrottiin.
Kyllä minun pitäisikin tietää, sillä minut tunnetaan Prinsessa Ruususena.
Lopulta valtakuntaani ei yhdistänyt sankari, eikä roisto, -
kuten legendat ennustivat. Sen yhdisti henkilö, joka oli molempia.
Hänen nimensä oli -
Pahatar.
Taianomaisia tekstityksiä: SubFinland.org