"БІЛА СТРІЧКА"
- "Німецька дитяча історія".
Я не знаю, чи історія, яку я хочу Вам розповісти,
у всіх деталях відповідає дійсності.
Багато чого я знаю тільки з чуток.
А багато чого я й досі, після стількох років, не можу зрозуміти.
І безліч питань залишилися без відповідей.
Однак, я вважаю, що я повинен розповісти про дивні події,
які відбулися у нашому селі,
тому що, можливо, вони зможуть пролити світло
на деякі події в цій країні.
Якщо мені не зраджує пам'ять, усе почалося з нещасного випадку, який трапився з лікарем.
Після години верхової їзди в панській конюшні,
він вирішив заїхати до себе додому,
щоб подивитися, чи не прибув його пацієнт.
Вже під'їжджаючи до будинку, його кінь зачепився об ледь помітну мотузку,
натягнуту між деревами.
Дочка лікаря побачила з вікна, як він упав,
і повідомила сусідів, а вони передали новину до маєтку.
Таким чином лікар із жахливими болями нарешті був доправлений до лікарні,
яка знаходилася у місті, за більш, ніж 30 км звідси.
Сусідка, самотня жінка років сорока, була сільською акушеркою.
Після смерті дружини лікаря під час пологів,
вона стала незамінною для нього, як домогосподарка, а також як помічниця лікаря.
Після того, як вона доглянула за двома дітьми лікаря,
вона прийшла до школи, щоб забрати свого сина Карла.
- Ви були в Анні? - Ти чому не вітаєшся?
Доброго дня, пані Вагнер. Вибачте, будь-ласка.
- Доброго дня, Кларо. - Ми дуже хвилюємося, розумієте.
- Тому Мартін і забув про манери. - Нічого страшного.
- Як справи у пана доктора? - Не дуже.
- Він залишиться в лікарні? - Не знаю.
- Ми підемо до Анни. Може зможемо їй допомогти. - Добре, йдіть.
- Тобі сподобалося співати? - Так.
Покажи мамі, як ти співав.
Всі пташки вже прилетіли,
всі пташки, всі пташки.
До побачення. Ти дуже гарно співаєш. Ходімо.
Доброго дня, пане вчителю.
Хто перший туди добіжить?
Я не знаю чому, але якщо я добре пам'ятаю,
то мені ще тоді видалося дивним, що група дітей навколо Клари
не порозбігалися по домах, як зазвичай після занять,
а всі дружно подалися в кінець села.
Якщо хочеш, я знову витну тобі тваринок із паперу.
Як минулого тижня.
Хочеш?
(Рудольф зітхає)
Ми можемо їх разом розмалювати, правда?
(обоє зітхають)
Або могли б витинати їх із гарного кольорового паперу.
Із золотого, пам'ятаєш? Який я одержала на Великдень?
Ну перестань. Перестань.
Я приготую щось поїсти. Акушерка вже ...
А що, якщо він уже ніколи не повернеться?
Що?
Та що ти! Не говори дурниць!
Це пройде так само, як проходить грип.
Пам'ятаєш, минулої зими?
Тобі тоді було геть зле, правда? А потім ...
(Хтось кидає каміння в шибку)
(Камінчик вдаряється об скло)
Привіт Ані!
Як ти? Може тобі якось допомогти?
Звідки ця штука тут взялася? Лікар не сказав?
Лікарю було не до розмов.
В нього ключиця застрягла в шиї.
Я запитував у його доньки. Вона сказала, що не має жодного поняття.
- Він їздить тут кожного дня. - Ви бачили мотузку?
Так, звичайно. Вона тоненька, але міцна.
Її і не помітно, якщо добре не придивитися.
(Грає фортепіано)
(Музика стихає)
Мені дуже шкода, шановна пані. Просто Ви граєте занадто добре для мене.
Припиніть вибачатися. Краще сконцентруйтеся. З цього буде більше користі.
Чесно кажучи, Ви граєте занадто швидко для мене.
- Я ж не Фрідріх Великий. - Він ледве міг зіграти Шуберта.
Отже, ще раз із першої варіації.
(Грає фортепіано)
(Музика переривається) Послухай, мій любий.
Якщо тобі подобається музика, то сідай тут біля мене, гортатимеш мені сторінки з нотами.
Якщо ж тобі нудно, тоді будь ласка, йди в свою кімнату, або ще кудись.
Мені діє на нерви те, що ти постійно ходиш туди-сюди.
Котра година? Де нянька?
Я думаю, вона з близнюками.
- 8:40. - 8:40? Ти вже давно маєш бути у ліжку.
- Він зробив своє домашнє завдання? - Звичайно, шановна пані.
То ти хочеш гортати мені сторінки чи ні?
- Так. - Тоді давай!
Повернімося до гри.
Вам слід більше вправлятися у варіаціях, інакше вони не принесуть Вам жодного задоволення.
- Я постараюся, пані баронесо. - Отже, починаємо з дев'ятого такту.
(Починають грати)
Будь ласка, пробачте нам, пане батьку.
Будь ласка, пробачте.
Ніхто за цим столом сьогодні не вечеряв.
Коли вже стемніло, а ви не з'явилися,
ваша мати у сльозах бігала по селу і шукала вас.
Ви думаєте, що ми могли радісно їсти і пити
при думці, що з вами щось сталося?
Ви думаєте, що ми зараз зможемо їсти і пити,
коли ви сюди з'явилися і розповідаєте нам брехню, як виправдання?
Я навіть не знаю, що мене більше засмучує: ваша відсутність чи ваша поява.
Сьогодні ми всі підемо спати голодними.
Ви, мабуть, погодитеся зі мною у тому,
що цей ваший вчинок я не можу залишити просто так, не покаравши вас.
Це для того, щоб у майбутньому ми і далі ставилися один до одного із взаємоповагою.
Отже, завтра ввечері у цей же час
я відрахую вам по 10 ударів прутом на очах у ваших братів і сестер.
А до того маєте час, щоб подумати над тим, яким важким є ваший вчинок.
Вам усе зрозуміло?
- Так, пане батьку. - Так, пане батьку.
Добре. А зараз усі в ліжко.
І не намагайтеся мене зворушити.
Ваша мати і я матимемо сьогодні важку ніч,
бо ми знаємо, що завтра я буду змушений зробити вам боляче.
І ця думка нам болітиме більше, ніж вам побої.
Тому залиште нас і йдіть у ліжко.
Коли ви були малі, ваша мати, бувало, зав'язувала вам стрічку
у волосся, або на руку.
Білий колір стрічки мав нагадувати вам про чистоту і невинність.
Я думав, що у вашому віці поведінка і достойні манери добре закріпилися у ваших серцях,
і що ви більше не потребуєте нагадування.
Але я помилявся.
Завтра, після того, як покарання очистить вас,
ваша мати знову пов'яже вам цю стрічку. І ви будете її носити доти,
доки через свою поведінку не повернете собі нашу довіру.
І де зараз ця мотузка?
- Хто її відв'язав? - Я не знаю.
Тебе тут не було?
- Ти поїхала до міста з батьком? - Ні.
- Отже ти була тут. - Я була в школі сьогодні.
А коли ти йшла до школи, мотузка була ще тут?
- Я не звернула уваги. - А Ви коли прийшли?
Опівдні. Я готую їжу для пана лікаря і його дітей.
- Після смерті його дружини я допомагаю йому. - Від коли?
Уже 5 років. Від народження малого Рудольфа.
Я акушерка. Ми часто працюємо разом.
- І ви нічого не бачили? - Ні.
- Може Ви маєте якесь уявлення, відколи мотузка була тут прив'язана? - Ні, я її не бачила.
Отже, ніхто не бачив її до того і ніхто опісля.
Вона сама прив'язалася до дерева,
а після падіння лікаря сама ж і зникла. Виходить так?
- Мамо! - Що там таке?
Мамо! Там багато людей!
- Мамо, ходи сюди! - Я перепрошую.
Наступний день після падіння лікаря
не лише не приніс жодної відповіді на питання, хто в цьому винен,
а й додав ще одну, значно вагомішу подію,
яка майже затьмарила собою попередню.
Дружина одного бідного селянина загинула під час нещасного випадку на роботі.
Жінку, яка через пошкоджену руку була лише частково працездатною,
управляючий забрав з роботи на жнивах
і відправив на лісопильню, виконувати легшу роботу по знесенню.
Зачекай на вулиці! Я ще не закінчила.
Вийди!
(Зачиняє за собою двері)
В той же день зі мною сталася дивна пригода:
погода була сонячна, було спекотно і я вирішив,
урізноманітнити своє бідне меню фореллю,
яка рясно водилася в струмку поблизу.
Власник маєтку був прихильним до мене і дав мені на це дозвіл.
Мартіне!
Мартіне, обережно!
Ти що, зовсім здурів? Хочеш звернути собі шию?
- Доброго дня, пане вчителю. - Що з тобою? Ти збожеволів?
Знаєш, як там високо?
Хіба ти не чув, коли я кричав тобі?
- Чув, пане вчителю. - І що?
Ну?
Може ти побачив мене внизу і вирішив справити на мене враженння?
- Чому ти ... - Я дав Богові нагоду вбити мене.
- І він цього не зробив. Отже, він мною задоволений. – Що?
- Він не хоче, щоб я помер. - Хто? Хто не хоче, щоб ти помер?
Бог.
Але чому Бог мав би хотіти твоєї смерті?
Пообіцяй мені, що ти ніколи більше не зробиш такої дурниці!
Подивись на мене.
Пообіцяй мені.
- Ти не довіряєш мені, так? - Довіряю, пане вчителю.
Ну добре. Тепер іди додому.
Завтра я прийду на заняття з фортепіано і поговорю з твоїм батьком.
О, ні, не треба, пане вчителю! Не кажіть йому! Прошу Вас!
Он там.
Обережно, там все прогнило.
- І хто її сюди прислав? - Поняття не маю.
Ми повинні були зносити сюди всі непотрібні деталі, і тут вона провалилася.
- Ти це бачив? - Не зовсім.
Ти ж знаєш, як воно є. Лісопильню треба привести до ладу
і старші робітники долучають слабших робітників з поля.
Хто її привів?
По дорозі додому після дивного випадку з Мартіном
я вперше зустрів Єву.
- Доброго дня. - Доброго дня.
Я перепрошую!
- Так? - Вибачте, що я так до Вас звертаюся.
Ви нова нянька в маєтку, чи не так?
А що?
Кажуть... Кажуть, що Ви із Треглітца.
- Хто каже? - Люди.
Ага.
І що?
Та нічого. Не знаю...
Вибачте, я тут вчителюю. Я подумав...
Коли я побачив Вас, то подумав...
Я сам із Вазендорфу. Мій батько кравець.
- Я знаю. - Що?
- Баронеса мені розповідала. - Що?
- Що вчитель походить з мого сусіднього села. - А, так.
Отже, я подумав ... Може Ви якраз туди їдете...
- Куди? - Додому, в Треглітц.
- Ага. - То ви туди їдете?
Так... так.
Отже, я подумав, якщо ви вже їдете через наше село,
то може могли б... могли б передати привіт моєму батькові.
І завезти йому одну з цих рибин.
- Що? - Ну так, він дуже зрадіє.
Тим більше, що зараз якраз вихідні.
Гаразд... Але як?
Я не знаю. На жаль, не маю в що загорнути.
Ну так. І я теж нічого не маю. На жаль.
Я міг би прив'язати її куском жилки.
Отак, прямо до велосипеда?
- Я гадаю, це не дуже добра ідея. - І справді. Не дуже добра.
Так.
- Це Ваш велосипед? - Ні. Ні, це з маєтку.
Ага.
- Це Ваші перші вихідні? - Так.
- Тоді Ви мабуть дуже раді з'їздити додому. - Так.
Розумію.
Добре. В мене ще довга дорога попереду.
Так. Тоді до побачення.
До побачення.
Якщо будете проїжджати через Вазендорф і побачите мого батька, то передавайте вітання від мене.
- Я не знаю Вашого батька. - І справді.
Я тільки сьогодні навчилася їздити на велосипеді.
Але у Вас уже добре виходить. Тільки будьте уважні!
Ця жінка сьогодні... Що з нею було?
Яка жінка?
А, ця. Вона була мертва.
- Що це значить? - Що?
- Мертва. - Що значить "мертва"?
О боже, що за питання? Це коли хтось більше не живий.
Коли він перестає жити.
- А коли хтось перестає жити? - Коли він цілком старий, або дуже хворий.
- А ця жінка? - З нею стався нещасний випадок.
- "Нещасний випадок"? - Так. Це коли тобі дуже, дуже боляче.
- Так, як татові? - Так, але значно гірше.
Так важко, що твоє тіло не витримує.
І тоді людина помирає?
Так. Але з більшістю людей не трапляються нещасні випадки.
- І вони не мертві. - Ні. Вони помирають набагато пізніше.
- Коли? - Пізніше, коли вони вже геть старі.
- І всі мусять померти? - Так.
- Справді всі? - Так, всі люди мусять померти.
- Але ти ні, Анні? - Я також. Всі.
- Але ж тато ні? - І тато теж.
І я теж?
Ти теж. Але лише через багато років. Ми всі - через багато років.
І не можна з цим нічого зробити? Це мусить статися?
Так. Але ще далеко не зараз.
А мама? Вона зовсім не поїхала?
Вона також мертва?
Так. Вона також мертва.
Але це вже давно в минулому.
(Рудольф скинув посуд на підлогу.)
Кларо!
Мартіне, ти йдеш?
Кларо!
(Чути удари)
Карлі?
Можете зайти.
- І хто там? - А ти як думаєш?
- Я не знаю. - Хлопчик.
- Ех! - Що таке? Ти не хочеш братика?
Радій, що твій батько цього не чує.
Вибачте.
Вони її туди послали, хоча знали, що там небезпечно.
І що ти хочеш?
Хочеш подати в суд на барона? Чи вбити управляючого?
Давай, біжи і зітни йому голову косою.
Але це не поверне твою матір до життя.
- Я думав, що ти любив її. - Стули пельку!
Після цих двох липневих днів
життя в селі повернулося у своє звичне русло.
Щоденна робота на жнивах відбирала в людей усі сили.
Більшість дітей теж допомагали своїм батькам у полі.
Я погодився на пропозицію управляючого
допомагати йому вести канцелярію під час жнив.
Я сподівався, що таким чином матиму нагоду
ще раз побачити ту молоду дівчину,
яка, відтоді коли ми зустрілися на вулиці, не виходила мені з голови.
Однак, на жаль, вона дуже рідко виходила з панського будинку.
Лікар ще не повернувся з лікарні.
Анну і Рудольфа, його дітей, тим часом доглядала акушерка.
А після похорону селянки,
на який зібралося усе село,
ці два випадки канули в забуття,
аж до свята урожаю в кінці літа, яке знову об'єднало селян,
спочатку у святковій метушні, а пізніше - в жаху і безпорадності.
(Глядачі аплодують)
Я дуже вдячний усім вам. Ви добре попрацювали.
Небо було прихильним до нас і комори наповнені зерном.
Тому сьогодні вам не бракуватиме пива і їжі.
Хай живе Барон!
Шановний пане бароне, пані баронесо,
дорога громадо.
При цій святковій нагоді, послухаймо псалм 145, вірш 15:
"Очі всіх уповають на Тебе,
і Ти їм поживу даєш своєчасно."
Во ім'я Отця, і Сина
і святого Духа.
Амінь.
А зараз прошу всіх пригощатися!
Їжте і пийте, скільки забажаєте, ви це заслужили.
Ура!
До речі, ви обіцяли нам невеличкий святковий хор за участю ваших учнів.
Про це Вам треба говорити з паном отцем, пані баронесо.
Ми зараз готуємося до хорового виступу на конфірмацію.
Але ж це буде навесні. А зараз тільки початок осені.
Так, але, на жаль, не всі наші юні співаки достатньо талановиті у музиці. Мені шкода.
Ось де ви, дві "мамусі"?
Невже у вас немає жодного бажання долучитися до свята?
Тут у холодку чудесно.
- А синочку подобається, хіба не так? – Так.
Ще б пак! Таке кожному сподобається.
Георгу!
Ну, а ти що?
Не нудно тобі доглядати за чужими дітьми,
у той час коли там стільки молодих хлопців?
Ні, пане управляючий, мені подобається сидіти з дітьми.
- Скільки тобі років, до речі? - 17, пане управляючий.
17! І ти будеш мені казати, що тобі зараз не хотілося б краще триматися за ручки з коханим,
аніж доглядати дітей баронеси? – Дай їй спокій, Георг.
Чому? Я ж нічого не сказав.
Не хочеш принести нам чогось поїсти, Еммо?
Якщо ви побудете з дитиною, я з радістю щось принесу.
Гарна робота.
Хоча він уже і був п'яний, але вони не могли...
Це був велетень. Зрештою вони його впустили і сказали собі:
"як впаде, то впаде, нехай".
(Робітники розмовляють польською)
- Дайте Фріді спокій! - (Робітники розмовляють польською)
Ви мені договоритесь.
Батьку, хтось постинав панську капусту.
- Що? - Панську капусту хтось постинав.
- Я не вчилася танцювати. – Я теж ні. Треба просто рахувати вголос.
Раз, два, три. Раз, два, три.
Ви не боїтеся, що ваші школярі будуть сміятися з Вас, коли побачать, що Ви отак зі мною танцюєте?
Хай тільки спробують.
І припини говорити до мене на Ви, я ще не такий старий.
Раз, два, три. Раз, два, три. Раз, два, три.
- Бачиш, в тебе виходить. - Ну так.
Ти не повинна постійно дивитися на ноги.
Раз, два, три. Раз, два, три...
Не погано, хіба ні?
- Це огидно. - Колись був такий звичай.
"Пшеницю зжали, зарплату попросили,
а хто скупий і погано заплатив, тому капусту стяли."
Зато жеруть і п'ють вони зараз зовсім не погано.
(Стукіт у двері)
Зайдіть!
Чого тобі?
- Я маю до Вас одне прохання, пане батьку. - Яке?
Ну?
Я знайшов його. Він поранився.
- І що? - Можна я його залишу в нас?
- Що ти з ним робитимеш? - Ми його вилікуємо.
А коли він видужає?
Ти не думаєш, що тоді він стане дуже дорогим для тебе?
Чи захочеш ти тоді відпустити його на волю?
Он Піпсі теж завжди у клітці.
Так, але він виріс у неволі.
А цей звик до волі.
Ти зможеш відпустити його, коли він видужає?
- Ти вже питав маму? - Так.
- І що вона сказала? - Вона сказала, що вирішувати повинен батько.
Ага, так вона сказала?
І ти справді будеш за ним доглядати?
Так.
Це - велика відповідальність. Ти це знаєш, хіба не так?
Ти будеш для нього мамою і татом.
Тоді будемо шукати клітку для твого пацієнта.
- То це ти зробив, чи ні? - Тебе могли побачити.
І що? Нехай радіють, що їхні голови ще на місцях.
І щоб Ви знали, батьку: Я горджуся цим!
Сядь на місце!
(Дитина плаче)
Що ти собі думав?
Га? Скажи мені.
Ну, скажи мені!
Ви самі знаєте, батьку.
Через твою матір? Тому, що ти вбив собі у голову, що її смерть на їхній совісті?
Що ти собі думаєш? Що мені не вистачає мужності, щоб за це помститися? Так ти думаєш?
А ти подумав, як цей вчинок може позначитися на всій нашій сім'ї?
Якщо Фріда втратить свою роботу, завдяки якій весь рік утримує цілу сім'ю?
Якщо ми більше не зможемо там працювати влітку?
Ти хочеш одружитися і через два роки перейняти господарство.
І як ти збираєшся всіх тут утримувати без підтримки маєтку, га?
І звідки ти знаєш, що вони винні?
А Ви звідки знаєте, що вони не винні?
Я не знаю.
Але я не знаю і протилежного.
Що значить "його тут нема"?
Він зник. Я вже всюди дивився, його ніде немає.
Що за дурниці. Він же не міг розчинитися в повітрі.
- Коли Ви бачили його востаннє? - Близько 2-ї години.
- Близько 2-ї? Ви знаєте, котра зараз година? - Я знаю, пане бароне.
- А що каже моя дружина? - Пані відіслала мене до Вас, пане бароне.
- Вона в нестямі. - Можу собі уявити.
Ви ідіот, Губер. Ви знаєте, для чого Ви взагалі тут?
Щоб доглядати за одною єдиною дитиною! Хіба це так важко?
- Мені дуже шкода, пане бароне. - Ваші вибачення можете написати собі на лобі.
- Де Ви востаннє бачили мого сина? - На вулиці, у дворі.
- Він сказав, що піде гратися з іншими дітьми. - Куди?
- Цього він не сказав. - Прекрасно. І моя дружина не цікавилася де він цілий день?
Після цієї історії з капустою, шановна пані пішла до своєї кімнати.
- Вона почувалася не добре. - Почувалася не добре?
- Так, в неї почалася жахлива мігрень. - О Господи, що за цирк!
- Ви бачили мого сина? - Ні.
Запитайте своїх хлопців. Може Зіґі кудись пішов з дітьми Швунга.
- Що Ви маєте на увазі? - Він кудись зник!
Хлопці управляючого казали, що бачили його лише недовгий час.
Він пішов кудись з іншими дітьми, але куди, вони не звернули уваги.
Пошуки почалися зразу після опівночі.
Люди, втомлені і частково ще напідпитку,
розділилися на дві групи.
Одні оглядали всі будівлі маєтку, кімната за кімнатою.
Інші обходили навколишню територію.
Десь о пів на третю пролунав дзвін
і скликав всіх назад до маєтку. Зіґі знайшли.
Він лежав міцно зв'язаний обличчям донизу у старій деревообробній майстерні.
Його штани були спущені, а сідниці закривавлені від ударів прутами.
Він був у шоковому стані і не міг піднятися.
Оскільки він не міг сам іти, його поклали на живіт на саморобні носилки
і віднесли до маєтку.
Наступної неділі, в кінці служби,
барон попросив священника дати йому слово.
Цього тижня тут були жандарми з міста.
Вони опитали багатьох із вас, однак безрезультатно.
Спочатку я думав, що познущалися з мого сина
ті ж самі люди, які того ж дня постинали мою капусту.
Бо хотіли мені помститися. За що?
Нібито за те, що їхня мати загинула під час роботи на лісопильні з моєї провини.
Хоча це звучить абсурдно.
Однак молодий Фельдер вказав цю причину,
коли його заарештували за його героїчне стинання капусти.
Я завжди підтримував Фельдера і його сім'ю,
однак вдячності від них не дочекаєшся. Такі вже вони люди.
Зачекай, Фельдере. Я ж хочу врятувати твою честь.
Виявилося, що хоробрий Макс Фельдер,
який спочатку вихвалявся своїм героїчним вчинком перед майбутньою нареченою,
потім, як останній боягуз, заховався у своєму будинку.
А отже, в цей час він не міг знущатися над моїм хлопчиком.
А також, я знаю точно одне: старий Фельдер швидше б відрізав собі язика,
аніж став би покривати брехню свого безпутного сина.
Ще я хотів би вам дещо нагадати, про що більшість з вас уже забули.
Приблизно два місяці тому стався нещасний випадок з лікарем
і він досі не повернувся з лікарні.
Цей випадок стався через мотузку, яку хтось натягнув у його саду,
з єдиною метою - зіштовхнути лікаря з коня.
І також тоді ніхто нічого не знав, не бачив і не чув.
Ми всі знаємо, що ті, хто нанесли важкі поранення моєму синові,
і є винними у нещасному випадку з лікарем,
сидять тут серед нас.
І я не дозволю, щоб такі злочини залишалися безкарними.
Я вам би не побажав, щоб з кимось із ваших дітей сталося щось подібне.
Тому я закликаю вас усіх:
допоможіть мені знайти винного чи винних.
Якщо ж нам не вдасться з'ясувати істину,
ця громада втратить мир і спокій.
Промова поміщика налякала людей.
Барона ніколи особливо не любили, однак у суспільстві він користувався авторитетом
і його поважали, як годувальника всього села.
Його погроза про втрату миру у громаді
не могла віщувати нічого доброго.
Водночас загадковість злочинів
роз'ятрювала давно закоренілу селянську підозріливість.
(Грає фортепіано)
(Стук у двері)
Зайдіть!
Єва!
Можна зайти?
Що за питання? Звичайно заходь.
Що сталося?
Що там у тебе?
- Вони мене вигнали. - Що це значить?
Нічого. Вони просто вигнали мене.
Вони також вигнали вихователя.
Я не знаю, куди мені йти.
- Я боюся зараз іти дорогою. - Гаразд. Спочатку заспокойся.
Ходи сюди, сідай.
Заспокойся і розкажи, що трапилося, добре?
Ну?
Що сталося?
Хлопчик барона почувається дуже погано.
Батьки розгублені і розлючені. Вони кажуть, що це ми з вихователем у всьому винні.
Ми не догледіли за ним.
Але я тут лише для того, щоб доглядати за близнюками.
І я ... І я завжди добре за ними доглядала.
А коли ми з Вами танцювали, пані баронеса сама мені дозволила.
- Я справді ні в чому не винна. - Ні, все гаразд. Не плач!
Куди мені тепер іти? Наша сім'я потребує тих грошей, які я тут заробляю.
Щось знайдеться. До того ж, ти сама знаєш, який у барона палкий характер.
Не все так страшно, як здається.
Ні, це вже остаточно, я певна. Пані баронеса більше не хоче нікого бачити.
Вона хоче поїхати звідси з дітьми. В місто або в маєток своїх батьків.
Я постараюся з нею поговорити.
Раніше ми грали з нею на фортепіано в чотири руки. На жаль, я грав не дуже добре.
Тепер в неї є вихователь, який грає на флейті.
Наскільки я знаю, він вчився музики в місті.
- Він теж грає не надто добре. - Це точно.
- Але хто ж це робить? - Що?
- Так побити дитину! - Я не знаю.
Можна я залишуся тут цієї ночі?
Не відправляйте мене звідси, будь ласка.
Та що ти?
Я тільки почекаю до світанку тут, у класній кімнаті, а тоді піду.
Вдома мене не зрозуміють.
Вони подумають, що я справді у чомусь винна.
- Хочеш, я піду з тобою? - Як це?
Зранку після школи. Я постараюся дістати екіпаж.
- А ввечері повернуся назад. - Чому Ви це робите?
Припини говорити до мене на "Ви".
Чому ти це робиш?
Давай я тобі дещо зіграю.
Якщо хочеш.
(грає на фортепіано)
Доброго дня, батьку.
Я повернувся. Вони мене відпустили.
Я бачу. І що?
Ви не можете мені пробачити, батьку?
Що я маю тобі пробачити? Те, що я більше не можу отримати роботу при маєтку?
Те, що Фріду вигнали з ганьбою?
Що твої брати і сестри скоро не матимуть що їсти, так? Чи ще щось пробачити?
Наступного дня після занять
я пішов до маєтку, щоб дізнатися як там Зіґі,
а заразом закинути слівце за Єву.
Але там сказали, що пані баронеса поїхала з дітьми ще зранку.
Управляючий дуже неохоче дав мені екіпаж, щоб я відвіз Єву.
Виїжджаючи з села, ми зустріли лікаря.
За кілька днів після свята урожаю раптово зник Рудольф,
його 4-річний син.
Звичайно, це викликало велике хвилювання у людей, зважаючи на попередні події.
Зрештою малого знайшли на польовій дорозі,
де він, легко вдягнений, впевнено прямував у напрямку міста.
Коли його запитали про мету його мандрівки, він сказав, що хотів навідати батька.
А коли його спробували повернути додому, він відбивався руками і ногами.
Про це доповіли лікарю
і він, незадовго до виписки,
перервав своє перебування в лікарні.
- Руді? - Він щойно був у вітальні.
- Скільки я Вам винен? - 3,50 марок.
- Дякую. - Гарного дня!
Де ти, Руді?
(тільки ворушить губами)
Доброго дня, Руді.
Ти не хочеш привітатися з батьком?
Ні?
Я чув, що ти навіть хотів відвідати мене в лікарні.
Чому ж зараз ти замкнувся?
Ну добре. Тоді і я не хочу тебе бачити.
Тоді я повертаюся назад.
А ти можеш і далі залишатися в туалеті, Руді.
Бувай, Руді.
В лікарському кабінеті все готове. Пані Вагнер вчора все підготувала.
- Навіщо ти це розказуєш мені? - Не знаю. Я думала ти захочеш знати.
- Вона добре за вами доглядала? - Так, так.
- Скільки тобі зараз років? – 14.
Дивно, як сильно ти схожа на свою матір.
Тату.
Твоя матір і я дуже хвилюємося.
Подумай добре. Може ти погано спиш? Чи перевтомлюєшся?
Ні.
Може в тебе якісь проблеми в школі, про які я не знаю?
Ні, пане батьку.
Очевидно ти не розумієш наших хвилювань. Я тобі поясню, звідки вони беруться.
Як тобі відомо, я є пастором також і в громаді Біркенбрунна.
Кілька років тому там до мене прийшла одна мама,
у якої був син приблизно твого віку. Вона помітила в ньому деякі особливості,
які віднедавна почали проявлятися і в тебе.
У хлопця раптом почала проявлятися помітна втома,
з'явилися темні круги під очима. Він виглядав безрадісним і пригніченим.
Він уникав того, щоб дивитися батькам у вічі,
а пізніше його часто ловили на брехні.
Це тривало близько пів року. Після того все пішло дуже швидко.
Він геть втратив апетит,
майже не спав, його руки почали труситися.
Його пам'ять ослабла, а тіло покрилося гнійниками:
спочатку обличчя, а потім і решта тіла.
І врешті-решт він помер.
Тіло, яке я хоронив, було схоже на тіло старого.
Тепер ти розумієш, чому я так хвилююся?
Отже, як ти думаєш, звідки взялися ці зміни у хлопця,
які призвели до такого нещасливого кінця?
Я не знаю.
А я думаю, що ти знаєш.
Скажеш мені?
Ні?
Гаразд, тоді я скажу, в чому полягала причина.
Хтось помітив,
що цей хлопчина пошкодив найтонші нерви свого тіла,
у тому місці, в якому божа заповідь це забороняє.
Хлопець повторював цей вчинок знову і знову. І вже не міг зупинитися.
Таким чином він так зруйнував всі нерви свого тіла, що помер.
Я лише хочу тобі допомогти. Я люблю тебе всім серцем.
Будь відвертим, Мартіне.
Чому ти так почервонів і розхвилювався, коли я розказував історію про бідного хлопчика?
Почервонів? Я не знаю, просто мені його шкода.
І це все?
Я думаю, є ще одна причина. І твоє обличчя її видає.
Будь відвертим, Мартіне.
Чому ти плачеш?
Хочеш, щоб я сказав?
Ти також робив те, що і той бідний хлопчик, хіба не так?
Так.
(Стогін)
Ох! Моя рука.
Так добре, що ти повернувся. Вчасно.
Так, можна так сказати.
- Важко було з дітьми без тебе. - Я знаю.
- Він мене не любить. - Хто?
Руді.
У нього важкий вік.
Насправді ні.
У них завжди важкий вік.
Так.
Тобі мене зовсім не бракувало.
Тобто?
Нічого. Просто кажу, тому, що це правда.
Ніщо не може перевищити здорову ненависть до себе.
Що?
Нічого. Забудь.
Цього року зима почалася рано.
На свято реформації в першу неділю листопада
село було вкрите снігом.
Барон, чия сім'я досі не повернулася, не з'явився на службу божу,
що було зовсім на нього не схоже.
Селяни це сприйняли як знак його гніву.
Жодного сліду злочинця так і не було знайдено.
Хоча заклик барона спричинив те, що селяни почали підозрювати один одного.
Були поодинокі спроби доносів,
однак усі вони виявилися фальшивими.
(Діти співають у хорі)
(Дитина плаче)
Це - не запалення легень. Але будьте уважні.
Якщо температура підніметься, покличте мене знову.
Будете давати йому каплі кожні дві години,
а ще повісьте на піч кілька вологих хустин.
Це полегшить дихання.
- Гарного вечора. - До побачення, пане лікарю.
- Як довго було відкрите вікно? - Важко сказати.
Моя жінка заколисала його о першій годині і повернулася десь о пів на третю.
- В кімнаті вже було холодно. - А малий зовсім не кричав?
Ні. Діти були наверху, вони нічого не чули.
Зараз його стан такий, як і можна було очікувати за даних обставин. Треба почекати.
Але на даний момент все не так погано.
Чи можу я запропонувати Вам чогось, щоб зігрітися?
Або краще залиштеся у нас на вечерю.
Дякую. На жаль, не можу. Маю роботи по вуха. Мене довго не було.
Георгу!
- А як Ваша рука? - Та нічого.
Думаю, через два-три тижні все буде в порядку.
Дякую тобі.
Важко навіть уявити.
Коли навіть не можеш сам одягтися, мабуть почуваєшся не повноцінною людиною.
Quod erat demonstrandum. (Що і треба було довести)
- Що ж, добраніч, діти. - Добраніч, пане лікарю.
Якщо Ваша дружина помітить, що в малого знову висока температура,
то дайте мені знати.
Добре.
Що значить "добре"?
"Добре" значить добре.
Коли ти спускався до батька в кабінет?
А що?
Нічого.
Всередині грудня я нарешті одержав листа від Єви.
Її батько знайшов для неї роботу в місті,
яку вона мала почати з нового року.
З тієї ночі, коли вона прийшла в школу, шукаючи притулку,
коли ми до самого світанку
розповідали одне одному про все своє життя,
її бліде обличчя та скромний і водночас відвертий характер,
не покидали моїх думок.
Шкільні канікули тривали до 2-го січня,
але вже на другий день Різдва, коли погода була холодна, але сонячна,
я вирушив у Треглітц, щоб відвідати Єву і її батьків.
Як там Зіґі?
Я не знаю. Баронеса ще досі не повернулася.
А пан барон?
Він дуже рідко з'являється. Ні з ким не розмовляє .
Я не знаю, але кажуть, що вони поїхали на південь. В Італію.
В Італію? Ага.
Лісопильню хочуть розібрати, так сказав управляючий. Бо вона ...
- Доброго дня. - Доброго дня, молодий чоловіче.
Присідайте. У нас немає таких формальностей.
Ану зникніть звідси!
- Хочете щось випити? - Ні, ні, дуже дякую. Дуже мило з Вашого боку.
- Справді ні? - Ні. Щиро вдячний.
- Отже, Ви - вчитель? – Так.
Чи зможете Ви взагалі утримувати дружину?
Мій батько - кравець у Вазендорфі і в мене є кваліфікація помічника майстра.
Цим я можу не погано підзаробляти.
Краще б Ви перейняли ремесло від свого батька. Це було б мудріше.
А чому Вам потрібна саме Єва?
Я думаю, вона ще майже дитина. Ви могли б бути їй батьком.
- Мені 31 рік. - Ну що ж. Так тому і бути.
Батьку!
А Ви хоч питали її, чи вона взагалі хоче?
Я вважаю, що вона ще дитина. Ще не бачила світу.
Скажи-но, хочеш піти за нього?
Ну, скажи щось.
Вчитель їхав сюди в такий холод спеціально заради тебе.
Дай їй спокій. Звичайно хоче. Хіба ти не відчуваєш?
Себто як? Якщо вона рота не відкриває!
Не хвилюйтеся, сідайте.
Жінки!
Вони все сприймають занадто серйозно.
Послухайте, я не буду багато говорити, давайте зразу до справи.
З однієї сторони це дуже добре, що дитина піде рано з дому.
- Ви ж самі бачили, скільки ротів доводиться годувати. - Так.
З іншої ж сторони, це все трохи занадто швидко для мене.
Я Вас зовсім не знаю. Тобто, я не маю на увазі, що ви мені неприємний,
але я мушу спочатку дізнатися про Вас трохи більше.
До того ж, перукар у місті погодився прийняти її до себе в помічниці.
Трохи побуде серед людей і матиме змогу ще раз все обдумати.
Якщо через рік вона не змінить думки, тоді знову поговоримо.
Та й Ви добре над усім подумаєте. Згода?
- Власне кажучи, я собі думав ... - Я знаю.
Але Ви або приймаєте цю пропозицію, або підете взагалі ні з чим.
- Якщо Ви наполягаєте... - Я наполягаю.
Я дуже радий.
Ну, я мушу повертатися до справ. Вони чекають. Навіть при святі.
Ви сидіть. Я покличу її сюди.
Ви можете попрощатися.
Рік короткий, світ не розвалиться до того часу.
Ви також зможете її навідувати.
- Батько говорив з тобою? - Так.
Тобі це підходить?
А Вам підходить?
Ти не повинна казати до мене на "Ви".
Аді! Ти не спиш?
Аді!
- Що таке? - Глянь.
- Та що таке? - Дивись! Піди подивися, що там!
- Господи, що ти хочеш? - Там! Виглянь у вікно!
Пожежа! Зі сторони маєтку!
Розв'яжи мене!
Ну ж бо, розв'яжи мене!
- Не знаю ... - Я тобі сказав: розв'яжи мене!
(Гюстав) Що там таке? Заспокойтеся.
Гюставе, ходи сюди, розв'яжи мене!
Що сталося?
Ви мусите мене розв'язати, чорт забирай! Ідіоти! Там же пожежа!
Що? Пожежа?
- Пожежа! - Так, пожежа! А тепер, будьте такі добрі мене звільнити!
- Але батько нам заборонив. - Але ж не у випадку небезпеки! Хтось же мусить їх попередити!
- Тату! Мамо! Тату! - Не кричи так. Я вже тебе розв'язую.
Покликати маму?
- Що таке? - Пожежа!
Я знаю. Ваш батько вже пішов туди.
А ви що тут робите? Вертайтеся усі в ліжко.
Нічого страшного. Горить в маєтку. Вам нема чого боятися.
Лягайте в ліжко і спіть.
Йдіть у свою кімнату, бо простудитесь.
Ти чого так шумиш? Всіх підняв на ноги.
- Я думав, це небезпечно. – Я мусив його звільнити.
Зараз вже все в порядку.
Завтра батько розкаже, що там з пожежою, так?
Швиденько в ліжко. Я чекаю.
Тут холодно.
Добраніч.
- Гарних снів. - Добраніч, мамо.
(Дитячі голоси)
(Лікар) Краще облиш це?
Не вартує зусиль.
Не дивися на мене так розгублено. І справа не в тому, що ти робиш це невміло.
Просто я більше не можу з тобою, от і все.
І відверто кажучи, ти мені огидна.
І не могла би ти завершити свою роботу? Я не збираюся тут сидіти до ночі.
- Що я тобі зробила? - О, Боже, ти взагалі нічого не зробила.
Ти огидна, ти недоглянута,
у тебе в'яла шкіра і смердить з рота. Хіба мало?
Ці речі треба виварити.
І не роби з себе жертву.
Це - не кінець світу. Ні для мене, ні для тебе.
Я просто більше не хочу, от і все.
Я намагався.
Я намагався уявити іншу жінку в той час, коли спав з тобою.
Таку, яка гарно пахне,
яка молода і менш підтоптана, ніж ти.
Але мені не вистачає уяви.
І зрештою я знову бачу тебе і мене починає нудити.
І я сам собі немилий. То ж для чого це все?
- Ти все сказав? - Так, уже давно.
Ти мабуть дуже нещасний, якщо можеш бути таким підлим.
О, Господи! Тільки не починай.
Я знаю, що я не красуня.
А те, що тхне з рота, то ти добре знаєш, що це через проблеми зі шлунком.
Але раніше тобі це не заважало, коли ми були разом.
Виразка шлунка в мене була ще тоді, коли твоя дружина була жива.
Будь ласка, позбав мене цих пікантних деталей.
Але я тебе заспокою: мені завжди це було огидно.
Я пішов на це тільки тому, що хотів забутися після смерті Юлії.
І мені було геть все одно з ким. А хоч би й з коровою.
До повій, на жаль, далеко звідси, а один раз на два місяці
мені, на жаль, мало. Не зважаючи на немолодий вік.
Тому, будь ласка, облиш вдавати з себе мученицю і зникни звідси.
Чому ти це кажеш тільки зараз?
А коли, по твоєму, я мав це сказати?
В лікарні я й забув, наскільки ти мені остогидла.
Коли щось болить, стаєш сентиментальним.
Зникни, йди вже нарешті! Хіба в тебе нема жодного почуття гідності?
- При тобі на гідність не дуже розживешся. - І то правда.
А ти не боїшся, що я можу собі щось заподіяти?
Давай. Так ти мене принаймні хоч трохи здивувала б.
Але будь обережна. Це мабуть боляче.
Я знаю, що це смішно. Але тобі було б цілком байдуже.
За що ти мене так зневажаєш?
За те, що я тобі допомагала виростити малого?
За те, що я мовчу, коли бачу, як ти щупаєш свою малолітню дочку?
За те, що я помагаю тобі обманювати себе самого?
За те, що я вислуховую, як ти любив тільки Юлію,
хоча кожен в селі знає, що з неї ти знущався так само, як і з мене?
За те, що я тебе люблю, хоча знаю, що ти не терпиш, коли тебе люблять?
Саме так. А тепер вставай, я мушу працювати.
Ти не можеш собі дозволити мене вигнати.
Хто буде виконувати всю брудну роботу?
Хто помагатиме і з дітьми, і тут, у приймальні?
Ти ж це не серйозно. Ти просто хочеш знати, наскільки далеко ти зможеш зайти, хіба не так?
Чи проковтне вона ще й це? Чи зможу я її ще глибше опустити в лайно?
Я також втомилася.
В мене двоє неповноцінних дітей: Карлі і ти. З тобою найважче.
Господи, чому б тобі просто не померти?
Рік наближався до завершення при чудовій погоді.
Сонце так яскраво світило, що очам було боляче дивитися.
Ніхто з нас не підозрював, що це останній мирний рік.
Що ще у цьому році почнуться такі зміни,
яких жоден з нас не зміг би і близько уявити.
Незважаючи на дивні події, які принесли неспокій у село,
ми всі, як один були переконані,
що життя в нашій общині є богоугодним і правильним.
...і прийміть тіло Христове у вигляді хліба і вина.
І нехай цей час приготування до свята Конфірмації
буде часом щастя і духовного збагачення.
А ти, Мартіне, від сьогодні...
не тільки звільняшся від цієї стрічки,
а також і від нічних зв'язувань, які тебе охороняли,
від спроб погубити твоє молоде тіло.
Я маю віру в вас, мої любі діти, і бажаю вам
успішного і щасливого Нового року.
Незабаром після Пасхи, в останній тиждень квітня, повернулася баронеса з дітьми.
Вона була у супроводі нової няньки. І моя потаємна надія на те,
що Єва зможе знову сюди повернутися, цілком погасла.
Нянька була італійкою середніх років, і, як незабаром стало відомо,
з тих місць на березі Середземного моря,
де баронеса провела зиму.
(Фердинанд вигукує) Зіґі!
Привіт Фердинанде!
Зачекай! Я спускаюся!
Будь тут, Зіґі. Відвідаєш хлопців потім.
(говорить італійською)
Ну добре, біжи. Але не на довго.
(Барон) Марі Луїза?
Марі Луїза, де ти?
(говорить італійською) Зіґі, ходи привітайся з батьком.
(діти галасують)
Увага, він іде!
Будьте тихо! Господи! Заспокойтеся вже!
Тихо!
Що тут відбувається? Чому ви ще тут?
Ви ж знаєте, що зараз заняття з підготовки до Конфірмації. Збирайтеся!
А попрощатися?
До побачення, пане вчителю! До побачення!
Мені дуже прикро, отче. Це більше не повториться.
До побачення, отче.
Доброго дня.
Помолимося.
(всі) Отче наш, що на небесах,
нехай святиться ім'я Твоє,
нехай прийде царство Твоє, нехай буде воля Твоя
як на небі, так і на землі.
Хліб наш насущний, дай нам сьогодні
і прости нам провини наші,
як і ми прощаємо винуватцям нашим.
І не введи нас у спокусу,
але визволи нас від лукавого,
бо Твоє є царство,
і сила, і слава,
і нині і повсякчас. Амінь.
Сідайте!
Це дуже сумний день для мене.
Через декілька днів ми будемо разом святкувати вашу Конфірмацію.
Кілька місяців я намагаюся донести до вас Слово Боже,
виховати вас у Божому Дусі і зробити із вас відповідальних людей.
І хто зараз стоїть переді мною?
Зграя крикливих мавп, без жодної дисципліни і людської гідності,
такі ж діти, як оті семилітки, в чиїй класній кімнаті ви зараз знаходитеся.
Але що мене ще більше засмучує,
так це те, що моя власна дочка
грає головну роль в цїй жалюгідній виставі.
Минулого року я пов'язав вам у волосся білу стрічку.
Як ви знаєте, білий - колір невинності.
Ця стрічка повинна була допомагати Кларі уникати гріхів,
самолюбства, заздрощів,
розпусти, брехні і лінощів.
На початку цього року я був таким наївним, що повірив,
що у рік її конфірмації вона вже достатньо дозріла і більше не потребує цієї стрічки.
Я вірив в її почуття відповідальності,
як дочки духовного пастора...
(Звук падіння)
(Рудольф) Анні?
Анні, ти де?
Анні!
Руді? Що ти тут робиш?
- Чому ти не в ліжку? - Я не можу заснути.
І тому тиняєшся по будинку серед ночі?
Я прокинувся, а тебе не було.
Тато проколов мені вуха.
- Болить? - Так. Трошки.
- І тому ти плачеш? - Я більше не плачу.
Ну, краса вимагає жертв,
як кажуть, хіба ні?
- Вертайся в ліжко. Анні зараз прийде. - Так.
Я давно не носила сережок і вуха заросли.
А тепер на свято Трійці, я одягну мамині.
Ті гарні, знаєш?
Через кілька днів після того, як Карла втратила свідомість, і цим усіх нас налякала,
що призвело до того, що у дівчини піднялася температура і вона ослабла,
я пішов до управляючого, щоб той позичив мені екіпаж на святкові дні.
Після моєї пропозиції одруження Єва писала мені щотижня
і в мене склалося враження, що в місті вона почувається самотньо.
Не прямо, а між рядками, вона просила відвідати її якомога швидше.
Я хотів провести разом з нею суботу
а в неділю повернутися назад, щоб разом з пастором готуватися до свята Конфірмації.
Управляючий поїхав на лісопильню, але з хвилини на хвилину вже мав бути тут.
(Плаче немовля)
- Доброго дня, пане вчителю. - Доброго дня, Ерно.
- Такий милий. - Так.
- Тобі подобається доглядати за ним? - Так, дуже.
Я чув, що від хворів узимку.
Так, дуже. Але, слава Богу, лікар його вилікував.
Може я краще зайду ввечері.
Батько точно прийде на вечерю, о четвертій.
- Тоді, піду посиджу ще. - Може принести Вам чогось?
- Я можу принести кави. Вона якраз готова на вечерю. - Ні, дякую.
- Я просто посиджу і почекаю. - Пане вчителю!
Так?
Таке можливо, що сни збуваються?
- Залежить... А що? - Від чого?
Від чого це залежить?
Ну, якщо ти мрієш,одержати перший приз на шкільному святі,
і для цього ти старанно вчишся, тоді твоя мрія здійсниться.
- Я не це маю на увазі. - А що?
Я маю на увазі, коли щось сниться уві сні.
- Чи це може збутися? - А що? Що тобі снилося?
Ну, кажи. Тебе щось непокоїть.
Ну ж бо, скажи!
Мені снилося, що Карлі, цей дивний хлопчик акушерки...
- Я знаю. - ...що з ним станеться щось дуже погане.
Щось дуже погане?
Що саме?
Я не знаю. Щось таке, як тоді із Зіґі.
Але набагато гірше.
А він такий милий. Він нікому нічого поганого не робить.
Ну нічого.
Все добре, це був просто сон. Не треба сприймати це так серйозно.
Сни не збуваються. Тим більше такі.
- Але мої сни інколи збуваються. - Що ти маєш на увазі?
Взимку, за день перед тим, як Густл захворів,
мені приснилося, що мій брат поклав його біля відкритого вікна, щоб той помер.
Наступного дня вікно було відкрите і він застудився,
і ледь не помер.
Що ти собі видумуєш? Це божевілля!
Ми домовилися зустрітися на міському вокзалі, бо Єва не хотіла,
щоб її бачили зі мною. Вона мешкала у далеких родичів,
які, очевидно, регулярно розповідали Євиним батькам про її життя.
Вона трохи схудла і стала ще гарнішою.
Я знову був зачарований її поєднанням сором'язливості
і майже дитячої відвертості.
- То там не так вже й зле, правда? - Ні.
Але весь день лише підмітати волосся? З близнюками було веселіше.
Але загалом усе добре. В мене справді нема причини нарікати.
- Ні? - Ні, справді.
Отже, окрім близнюків ти ні за чим не сумуєш?
Ех, ти ж!
А як нова нянька? Вона говорить тільки італійською?
- Я не знаю. Я лише чув від управляючого. - Ага.
Куди ти їдеш?
Там у лісі є невеличкий ставок. Дуже гарний. Там влаштуємо пікнік.
Я взяв з собою корзину з їжею.
- Я б не хотіла. - Чому?
- Що таке? - Нічого. Будь ласка.
Я не маю на думці нічого непристойного.
Я просто хотів тебе пригостити.
Будь ласка.
Ти думаєш я б міг зганьбити свою майбутню дружину?
Гаразд. Я поверну назад.
Дякую.
(Пастор) Прийми і випий!
Це кров Нового Завіту,
що за тебе пролита на відпущення гріхів.
Прийми і випий!
Це кров Нового Завіту,
що за тебе пролита на відпущення гріхів.
Прийми і випий!
Це кров Нового Завіту,
що за тебе пролита на відпущення гріхів.
Прийми і випий!
Це кров Нового Завіту,
що за тебе пролита на відпущення гріхів.
Прийми і випий!
Карлі?
(Чоловік кричить) Карлі?!
Сюди! Він тут!
Пропусти мене!
(читає) "бо Я Господь, Бог твій, Бог заздрісний,
що карає за провину батьків на синах
на третіх і на четвертих поколіннях тих, хто ненавидить Мене."
Цей страшний злочин над неповноцінним хлопчиком
нарешті переконав і барона, що буде розумніше,
скористатися послугами професійної поліції.
Через два дні прибули двоє поліцейських у цивільному вбранні і,
оглянувши місця злочинів, почали ходити по окремих домівках
і розпитувати, чи не бачив хтось чогось підозрілого.
Коли я дізнався, що трапилося з Карлі,
я спочатку і не подумав про те, що мені розповідала Ерна.
А коли згадав собі, то спочатку зволікав і не розказував цього поліцейським,
бо не хотів через таке безглузде співпадіння
псувати репутацію і внутрішній спокій сім'ї управляючого.
Але коли я дізнався, що через свої поранення, Карлі може втратити зір,
я попросив Ерну, прийти після обіду до школи,
і розказати поліцейським про свій сон.
Ми не такі дурні, як ти собі думаєш.
Але це мені приснилося! (Ерна плаче)
Послухай! Я даю тобі останній шанс.
Ти скажеш мені, хто тобі розказав про план, як познущатися над хлопчиком
і ми нікому не розкажемо, звідки ми про це дізналися. Домовились?
Одного разу їй уже приснився сон, який пізніше збувся.
Ах так? І що ж їй приснилося, якщо не секрет?
Одна історія, пов'язана з її сім'єю.
Ага. Сімейна історія.
- І Ви пересвідчилися, що це правда? - Ні.
Ну, все може бути.
Можливо ми зараз тут маємо справу зі справжньою ясновидицею
і навіть не усвідомлюємо, який унікальний шанс втрачаємо.
Перестань ревіти!
Не думай, що своїм брехливим плачем зможеш мене пробрати.
В мене є й інші методи, змусити тебе говорити.
Я не вірю у відьом і магів, а тим більше в те,
що таке дівчисько, як ти, має надприродні здібності!
Тому починай розповідати правду,
бо я не дам тобі спокою. Ясно тобі?
Так, а зараз відвідаємо твоїх батьків і подивимося,
що вони думають про твою версію цієї історії.
- Я був би Вам вдячний, якби Ви пішли з нами. - Звичайно.
Опа! Що у нас тут?
- Доброго дня. Доброго дня, пане вчителю. - Доброго дня.
Чому ви підслуховуєте за дверима?
Ми побачили через вікно, що до пана вчителя хтось прийшов
і не хотіли заважати.
Ми просто чекали, поки зможемо поговорити з паном вчителем.
Що ви хотіли?
- Ми хотіли запитати Вас дещо про Карлі. - Що саме?
Ми чули, що він почувається погано і хотіли запитати, чи можемо ми йому чимось допомогти.
(Лікар) Все добре.
- Ааа. - Я знаю, що боляче.
(кричить від болю)
Мусиш трохи потерпіти.
(Карлі плаче)
Все буде добре.
(Карлі продовжує плакати)
Мені треба йти, Карлі.
Не переживай, завтра я знову прийду, обіцяю.
Все буде добре, Карлі. Не бійся. Лікар знову прийде.
(Дує в сопілку)
(Грає на флейті)
(Музика флейти)
(Свист сопілки)
(Музика переривається)
(Стук у двері)
Увійдіть!
Так?
Що це?
Це замість Піпсі.
Щоб татові не було так сумно.
Дякую.
Прошу, пане батьку.
- Дай сюди сопілку! - Прошу?
- Дай сюди сопілку! - Яку сопілку?
- Дай її сюди! - Яку сопілку?
- Дай її сюди, або я тебе вб'ю! - Але я не маю жодної сопілки!
Ти, собако! Проклятий! (Син кричить від болю)
Заради бога, Георгу! Що ти робиш? Що він зробив?
Слухай сюди, востаннє тобі кажу: дай її сюди!
Але я не знаю, про що Ви говорите, пане батьку!
- Що трапилося? Про що йдеться? - Ти дуже добре знаєш.
Але Георгу, якщо він каже, що не знає! В чому справа?
(Син плаче)
Георгу! Зачекай! Що він натворив, Георгу?
Будь ласка, заспокойся! Скажи мені, про що йдеться.
Не лізь. Дай мені спокій! Я мушу знову піти до барона.
(звук сопілки)
Георгу!
- (Крики від болю) – (Матір) Перестань! Георг!
Будь-ласка, припини! Ти заб'єш його до смерті! Георгу, будь ласка!
А разом з березами в Ретенові це буде 6.000 метрів кубічних.
Вони могли б упоратися за три тижні, якби поспішили.
Минулого тижня прийшло ще 80 поляків.
Брекер розмістив їх у задньому крилі. Але бракує матраців.
На це все треба часу.
І з ними ще багато дітей. Все одно, якщо ми до кінця місяця...
- Я тут не залишуся. - Що таке?
Я тут не залишуся.
Як це розуміти?
- Я поїду звідси разом з дітьми. - Що значить, ти поїдеш з дітьми?
Я тебе прошу, Арміне! Це не так важко зрозуміти.
Можна дізнатися, як ти собі це уявляєш?
Ще не знаю. Але в будь-якому випадку ми звідси поїдемо.
Ми?
Так.
Ви мені більше не потрібна. Дякую.
- Добраніч, пані баронесо. Добраніч, пане бароне. - Добраніч.
Я повернулася з Італії тільки з поваги до тебе.
Я хотіла дати нам шанс.
Ти хотіла "дати мені шанс"?
Так.
Це ж прекрасно! І тепер я цей шанс упустив, і що?
Ти думаєш, що це нам допоможе вирішити проблему?
- Що? - Твій сарказм.
А яку проблему взагалі треба вирішити?
Ти залишишся тут!
Ти покинеш цю кімнату, коли я скажу.
Гаразд.
Я не хотіла тобі цього розповідати, але ти мене змушуєш.
Під час нашого перебування у дядька Едуарда, я закохалася в одного чоловіка.
Він сам із Ломбардії, працює в банку.
Він помагав дядькові з фінансовими питаннями.
Він дуже упадав за мною, а також дуже піклувався про дітей.
Те, що Зіґі так швидко поправився, великою мірою його заслуга.
І, тим не менш, ми повернулися сюди. Бо я почувалася зобов'язаною тобі.
Але я тут не витримую.
Не кажучи вже про те,
що життя з тобою - не зовсім те, чого очікує жінка мого віку.
Ні, я поїду звідси, тому, що я не хочу, щоб Зіґі, а згодом і близнюки
виросли в оточенні де панує злість,
заздрість,
тупість і брутальність.
Історія з сопілкою Зіґі стала останньою краплею.
З мене досить знущань, погроз і збочених актів помсти.
Ти спала з ним?
Ти нічого не розумієш.
Ти спала з ним?
Ні, я не спала з ним.
Ти брешеш, правда?
(Стукіт у двері) – Так?
Добрий вечір.
Добрий вечір, пані баронесо. Можна Вас на кілька слів, пане барон?
- Це не може почекати до завтра? - Ні, це справді дуже важливо.
Інакше я б вас не турбував так пізно.
Що сталося?
Застрелили спадкоємця австрійсьгого престолу. У Сараєво.
Новина поширилася по селу зі швидкістю вітру.
Які можуть бути наслідки?
Першому, хто вимовив слово "війна", гаряче заперечували,
але, оскільки воно вже було сказаним,
то якимось дивним чином вперто залишалося в центрі всіх наших думок.
Я хотів якомога швидше поїхати в місто, щоб поговорити з Євою про те,
як нам діяти у випадку, якщо почнеться війна.
Можливо батько тепер дозволив би нам швидше одружитися.
Я випросив у баронеси велосипед, на якому Єва тоді відвідувала своїх батьків.
На ньому я хотів поїхати в місто на наступні вихідні.
Коли я прийшов в п'ятницю після обіду в маєток, щоб забрати велосипед,
я став свідком дивної сварки.
(Акушерка) Я розкажу поліції, що Ви хочете мені завадити розповісти!
- Доброго дня, пані Вагнер. Що сталося? - Доброго дня. Ви не могли б позичити мені велосипеда?
- Це не мій велосипед. - Все одно, позичте його мені?
Я сам його позичив, я хочу поїхати в місто, щоб відвідати мою наречену.
- Будь-ласка, позичте його мені! - Для чого він Вам? Куди Ви хочете їхати?
- Мені треба до міста. - Але чому? - Я просила в управляючого карету,
але цей баварський негідник не дав її мені!
- Будь ласка, дайте мені велосипед. - Чому? Що трапилося?
Мені треба до міста в поліцію. Я знаю, хто вчинив всі ці злочини.
- Хто? - Дайте мені велосипед.
Чому Ви не хочете сказати?
Я буду говорити тільки з поліцією. Я більше не дозволю себе ображати.
- А лікар не може позичити Вам коня? - Я не вмію їздити верхи.
Будь ласка! Повірте мені!
Мій син мені сказав, хто з ним так обійшовся.
Може статися, що він втратить зір.
Будь ласка, дайте мені велосипед!
Дякую!
Я одразу пошкодував, що позичив велосипед.
Але мене дуже вразив той стан, в якому перебувала жінка, яку я завжди знав, як розсудливу.
Що такого вона дізналася від свого сина, що не наважувалася нікому розповісти?
В селі я вирішив розібратися з цією справою.
- Доброго дня, пане вчителю. - Добрий день, Кларо.
- Що ви тут робите? - Ми хотіли подивитися, як справи в Карлі.
Ви ж бачите, що віконниці замкнуті.
Так, ми хвилювалися.
Ми бачили, що пані Вагнер поїхала кудись на велосипеді.
І нам стало цікаво що з Карлі.
Йдіть додому. Вам немає чого тут робити.
Дивіться, щоб ви пішли додому.
- До побачення, пане вчителю. - До побачення.
Я запитував себе,
чому акушерка замкнула віконниці в будинку.
Ніхто в селі ніколи не замикав свого дому на замок.
Чому вона замкнула свого сина?
Карлі, ти мене чуєш?
Мені знову згадався сон Ерни.
А що, як Ерні це не снилося,
а вона знала, що з Карлі познущаються? Тоді чиєю співучасницею вона є?
Кого вона боїться видати?
Надмірне зацікавлення дітей здоров'ям Карлі здалося мені дивним,
особливо зважаючи на те, що через його каліцтво, вони з ним взагалі ніколи не контактували,
а якщо коли й бувало, то ставилися до нього з презирством.
Коли акушерка не мала можливості за ним наглядати,
то залишала його на мене або на лікаря.
Але від тої ночі, коли над ним познущалися, я більше його не бачив.
Я був занепокоєний і вирішив прямо запитати в лікаря.
(Стук у двері)
- А дочка, хіба вона не була у школі? - Була.
І вона нічого не сказала?
- В мене є одне прохання. - Яке?
Чи можу я дещо запитати у Клари і Мартіна?
Ви не хочете дочекатися мого чоловіка? Він у церкві.
Служба Божа якраз завершується.
Але прошу, якщо Ви хочете, то заходьте.
Прошу, сідайте. Я їх покличу.
- Добрий вечір, пане вчителю. - Добрий вечір.
- Не хочете присісти? - Так, мабуть. Із задоволенням.
Може Вам чогось принести?
Кави, як під час уроків гри на фортепіано?
- Так, з радістю. Це дуже мило з Вашого боку. - Я зараз повернуся.
- Ви знали, що лікар збирається покинути Айхвальд? - Ні.
Ти ніби не дуже здивована моїм запитанням.
Мати нам розповіла, коли забирала нас зі школи.
- А Анна вам нічого не розказувала? - Ні.
- Ні. - Ні слова?
Це дивно, коли дитина не розповідає своїм однокласникам, що збирається від'їжджати.
- Анна рідко розповідає про те, що відбувається у них вдома. - Ну так, але тут трохи інший випадок.
- В мене таке відчуття, що ви щось приховуєте. - Що?
Я хотів би, щоб ви мені це сказали.
Тоді, коли ви заглядали до Карлі, що ви, власне, хотіли від нього?
- Ми хвилювалися за нього. Він хворий. - Я питаю Мартіна.
Так, він не добре почувається. А тепер ще й його мати поїхала,
то ми подумали, що треба за ним наглянути.
Чи ви коли-небудь задумувалися над тим, хто б це міг таке вчинити з Карлі?
А з Зіґі?
І хто натягнув мотузку в саду у лікаря?
І хто підпалив сарай?
Ні?
- Звичайно, що ми задумувалися над цим. – Так? І що?
Ми говорили про це з батьком.
Він сказав, що це напевно якась хвора людина.
Зіґі пішов з вами на свято урожаю. Також і Карлі завжди був з вами.
- Я не розумію. - Ні?
- Чим вони провинилися? - Хто?
- Зіґі і Карлі. - Тобто?
- Очевидно, що їх за щось покарали. За що? - Я не знаю.
Ерна знала ще перед тим, що Карлі має бути покараний. Звідки вона знала?
Я не знаю.
- Чому Ви це у нас запитуєте? - Ти розумна дівчина, Кларо.
Не прикидайся дурнішою, ніж ти є.
Я Вас не розумію. Вам краще поговорити про це з батьком.
Або з матір'ю. Покликати її?
Мартіне, поклич її, будь ласка.
Зачекай, Мартіне! Я поговорю з вашими батьками, якщо потрібно буде.
А зараз я говорю з вами. І я очікую почути від вас правду.
- Де ви були ввечері, коли знайшли Карлі? - Вдома.
Я маю на увазі після свята Конфірмації.
Кава буде готова за кілька хвилин.
Діти вам чимось допомогли?
На жаль, ні. Вони теж нічого не знають.
- Його дочка нічого вам не розповідала у школі? - (Вчитель) Ні.
- Перепрошую, що потурбував. - Залиштеся ще на трохи!
Мій чоловік з хвилини на хвилину буде тут і кава вже майже готова.
Це дуже мило з Вашого боку,
але я справді дуже хвилююся за хлопчика акушерки.
- Вона не сказала, коли повернеться? - Я її не питав.
Я був просто ошелешений. Вона була така схвильована.
Хвилинку! Здається, я чую, що прийшов мій чоловік.
- Добрий вечір. - Добрий вечір.
- Пан вчитель має до тебе термінову справу. - Так?
Так, я хотів би з Вами поговорити.
Прошу. Може зайдемо в мій кабінет, там спокійніше.
В чому справа? Прошу!
Я говорив сьогодні з акушеркою.
- Вона каже, що знає, хто познущався над її сином. - Так?
Тепер вона хоче розповісти про це в поліції. Тому вона поїхала до міста.
І?
Вона залишила свого сина самого і замкнула на замок будинок.
Замкнула на замок?
Я пішов до лікаря, щоб запитати, що трапилося,
чи він догляне за хлопчиком, чи як.
Але там висіла записка, що приймальня тимчасово закрита.
Лікар і його діти безслідно зникли.
Що це значить?
Я не знаю. Я подумав, може ви щось про це знаєте. Тому я і прийшов.
Не маю жодного поняття.
Прошу, сідайте.
- Хіба Анна... його дочка, не була в школі? - Була.
По ній нічого не було помітно.
Я запитував у Клари і Мартіна. Вони обоє нічого не знають.
Чому вони мали б щось знати?
Я не знаю.
Коли я проходив біля будинку акушерки, вони з кількома іншими дітьми були там у саду.
- Що вони там робили? - Шукали хлопчика.
- Для чого? - Вони хотіли йому допомогти.
Ну, і що?
Не знаю, як би це сказати. В мене таке відчуття, що вони щось приховують.
Що?
Я не знаю.
Коли з лікарем стався нещасний випадок, Ви пригадуєте, минулого року,
діти раптом опинилися в його саду. Мовляв, щоб допомогти Анні.
Ну, і?
Нічого. Я забув про це.
- Але сьогодні мені це згадалося. - Я не розумію.
Коли знайшли сина барона,
останніми, хто його бачив, були діти.
Що це значить?
Дочка управляючого, за кілька днів до того, як побили Карлі,
мені про це розповіла. Мовляв, їй це приснилося.
Поліція вважає, що вона обманює.
Від кого вона про це дізналася? Хто їй про це повідомив?
Якщо я Вас правильно зрозумів, Ви стверджуєте, що Ваші учні,
а серед них і мої діти, вчинили цей злочин. Так?
Ви хоч розумієте, що говорите?
Ви взагалі знаєте...
Я так розумію, що я перший,
кому ви розказали цю жахливу вигадку?
Тільки посмійте хоч комусь про це сказати,
тільки спробуйте виставити на загальний посміх
незаплямовану сім'ю з її дітьми,
і можете бути певні,
я потурбуюся, щоб Ви сіли до в'язниці за це. – Але пане отче...
Мені, як пастору, багато з чим доводилося стикатися,
але це вже справді переходить всякі межі.
Видно, що у Вас немає дітей.
Інакше Ви були б не здатні на такі вигадки.
Ви - хворі.
Я дивуюся, як такого, як Ви, взагалі допускають до цих бідних дітей у школі.
Я звернуся з цим питанням до відповідних органів.
А зараз, будь ласка, покиньте мій дім. Я більше не хочу Вас тут бачити.
Акушерка так і не повернулася.
Я почекав до післязавтра, до полудня.
Тоді я пішов до маєтку, щоб повідомити про це барона.
Він відправив мене до управляючого і порадив негайно відімкнути двері
і потурбуватися про неповносправного хлопчика.
- Я гляну наверху. - Гаразд.
Я ще ніколи не був в акушерки вдома і мені було неприємно,
проникати в чужий дім без дозволу.
Дивно, але коли ми ще шукали Карлі і занепокоєно викрикували його ім'я,
мені вже було зрозуміло, що ці пошуки марні.
Хто був знайомий з акушеркою, і знав як сильно вона любить свого сина,
мав би також знати, що вона ніколи б не залишила Карлі самого у важкому стані.
Нічого.
Протягом наступних тижнів по селу почали ходити плітки.
Говорили, що лікар є батьком Карлі.
Вони з акушеркою намагалися позбутися дитини,
щоб ганьба їхніх стосунків не випливла на поверхню.
І це призвело до того, що дитина народилася інвалідом.
Доходило вже й до таких чуток, ніби смерть дружини лікаря
була не випадковою, і ніхто б не здивувався, якби виявилося
що вони обоє мають її на своїй совісті.
Раптом здалося можливим навіть і те, що лікар і акушерка могли бути вбивцями,
а також винуватцями всіх інших злочинів.
Припускали, що лікар, бажаючи уникнути публічного викриття своєї вини на очах у своїх дітей,
втік із села разом з ними.
28 липня Австрія оголосила війну Сербії.
В неділю, 1 серпня, Німеччина оголосила війну Росії,
а наступного понеділка - Франції.
Наступної неділі на святкову Службу Божу зібралося все село.
У повітрі витало передчуття мобілізації.
Тепер все буде інакше.
Батько Єви, зважаючи на війну,
забрав свою дочку з міста додому
і, через її наполегливе прохання, прибув до Айхвальду,
щоб подивитися, як живе його майбутній зять.
Зважаючи на те, що вже незабаром я зможу назвати свою кохану дружиною,
цей день був також святковим і для мене.
Пастор більше ніколи не згадував про нашу розмову.
Свою погрозу зіпсувати мені репутацію в школі
він, очевидно, так і не виконав.
Коли почався третій рік війни, мене призвали до війська.
А коли війна закінчилася, я продав будинок у Васендорфі,
котрий успадкував від мого батька, який на той час уже помер,
і на ці гроші відкрив кравецьку майстерню в місті.
Я більше не бачив нікого з села.
(Хор співає) Господь - твердиня наша,
непохитний захист і зброя.
Він позбавляє нас усіх нужд,
в яких ми зараз перебуваємо.
(Хор продовжує співати)
Переклад з німецької - Оксана Карпа. Редагування і реліз - Yuranako.
Hurtom.com