Enkelt uttrykt fortsetter vi nok å snakke om "Showgirls",-
-fordi at vi ikke er ferdige med den.
-Hva skal du gjøre i Las Vegas? -Danse.
Vi er nok ikke ferdige med den, fordi vi ikke har funnet ut-
-hva "Showgirls" betyr som film.
Cristal Connors definerer Las Vegas.
Måten vi kan like noe som har slike svakheter, og er så merkelig,-
-har ikke kommet i mål ennå.
En film bærer sin 17-årsgrense med stolthet, og knapt mer enn det.
Den handler om strippere.
Mange sier at Hollywood lager porno.
Dessuten manglet kritikernes reaksjoner en forståelse for det.
Filmen har fått stor forhåndsomtale, men kritikerne slaktet den raskt.
"Showgirls" tråkker over grensa for ansvarlig filmskaping.
Den ble utskjelt og avvist av både smaksdommerne og kinopublikum.
-Elendig film. -Jeg avskydde den.
-Den er rå. -Dårlig skuespiller, men hun er pen.
-Hun hører hjemme i "Skulk". -For virkelig og rå.
Først da den ble elsket som noe dårlig eller tåpelig...
Uten videre omsvøp: "Showgirls!"
-...eller som en vits... -Jeg elsket hundemat.
...fant den sitt publikum, og mennesker som tok den på alvor.
Da jeg så Paul Verhoevens andre filmer,-
-innså jeg hvor mye jeg først hadde gått glipp av.
De filmene ble et rammeverk.
Nomi Malone er alt Las Vegas handler om!
En film forårsaker en hel del oppstandelse i Hollywood.
Ikke bare fordi at den er på kanten.
Regissøren håper på noe som pleier å innebære katastrofale besøkstall:
17-årsgrense.
Filmen handler om moralske verdier og åndelige valg-
-for en ung, 19 år gammel kvinne.
Den handler om uskyld og valget om ikke å bli depravert.
Dette er en rolle som ikke engang etablerte skuespillere får så ofte.
Mange savner sterke kvinner på film.
Dette er en kvinne full av lidenskap, styrke, kraft og seksualitet-
-og andre ting jeg ville utforske.
Mange mener at det er galt å skildre sex.
At det nesten er kriminelt å skildre sex, og jeg er ikke enig.
Seksualiteten er ikke noe å være redd for.
Kalkunen Søppel
"Showgirls" handler om at to menn kanskje tok en masse kokain-
-og ble høye på makt i Hollywood,-
-etter en dårlig film om en lesbisk ishakkemorder som ble en suksess.
De valgte å bruke makten og Hollywood-pengene-
-på det som skulle være et drama om en kvinnes vei opp i Las Vegas,-
-men ender nesten som en dokumentar om sin egen tilblivelse.
Var dette virkelig det de ville?
Da "Showgirls" kom, var jeg altfor for ung til å forstå noe,-
-bortsett fra det jeg forsto ved å lese aviser og blader.
Jeg hadde skjønt at mange kinofilmer handlet om hvorfor sex var farlig.
Samtidig så jeg de samme tingene utspille seg i virkeligheten.
1995 var et ganske uheldig tidspunkt for en film av denne typen.
Verhoeven og Eszterhas' film er den dyreste noensinne med 17-årsgrense.
En slibrig og forglemmelig historie om en hyperaktiv eyeliner-junkie.
Slike filmer får dårlige anmeldelser som i seg selv blir egne verk.
Kritikerne vil gjøre komme med beskrivelser av hvor elendig det er.
Filmskapernes prat om visjoner, kunstnerskap og ærlighet-
-får en til å forvente en seksuelt ladet film om Dalai lama.
Ikke klandre Verhoeven, som laget de gode "Robocop" og "Total Recall".
Skurken her er high concept-swamien Eszterhas.
Elizabeth Berkley fra tv-serien "Skulk" spiller Nomi Malone,-
-en tøsete blondine med intellekt som en lyspære.
Når hun ikke er naken, ubehagelig eller begge deler,-
-forsøker hun å spille vennlig, men minner mest om Joan Crawford.
Det er ikke sexy, og ikke hun heller.
Hun har et hardt ansiktsuttrykk. Den andre kvinnen var mer attraktiv.
Stjernen er ikke attraktiv, og manuset er ikke særlig originalt.
Hvis ikke Verhoeven hadde laget gode filmer før, hadde alt vært enklere.
At sjimpansene som havner i garderoben, bare bæsjer-
-er uvanlig god smak for denne filmen.
-Verste film: "Showgirls?" -Korrekt.
Det var ganske åpenbart.
Den fikk også pris for verste skue- spiller, manus, regissør og sang.
"Showgirls!"
Tiårets verste film er... "Showgirls!"
Au.
"Den fjerde mann" Regi: Paul Verhoeven
Jeg så "Showgirls" i 1999, og det var sent.
Da den kom i 1995, var det bare misogyn smørje som jeg nektet å se.
I 1999 ringte min venn Mindy, som er den som pleier å tipse meg om kunst.
På skolen tipset hun om Velvet Underground og Margaret Atwood.
I 1999 sa hun at hun nettopp hadde sett "Showgirls",-
-og at jeg umiddelbart måtte leie den.
Den begynner med at Nomi haiker med en enorm koffert-
-og en opprørsk skinnjakke.
Til og med måten hun holder tommelen på,-
-er som om et romvesen kom til jorda og prøvde å haike.
Etter kanskje seks minutter hadde jeg så mange spørsmål.
Du kan sitte nærmere hvis du vil.
-Det var en dårlig idé! -Ro deg ned.
Nomi fortsetter å reagere bisart på at folk prøver å hjelpe henne.
-Hei. -Dra til helvete!
Hvor kommer du fra?
Forskjellige steder!
Intet kan være lite eller kjedelig. Hvorfor berøre noe man kan sparke?
-Vær hyggelig. -Ikke rør meg!
-Du får 1000 dollar for dette. -For dette, ja!
Jeg stanser.
Hvorfor stanse forsiktig når man kan risikere å forårsake en ulykke?
Det er min bil!
-Jeg vil ha den jævla kofferten min! -La bilen være!
Her er magen.
"Tyrkisk Konfekt" Regi: Verhoeven
"Zwartboek" Regi: Verhoeven
Hvis man ser bort, risikerer man å gå glipp av et bilkrasj eller spy.
Molly redder henne akkurat da hun holder på å bli påkjørt.
Kjærlighetstemaet spilles, og man tror ikke sine egne øyne.
"Er det sånn filmen er? Er de sjelefrender nå?"
De første seks minuttene ga Mindy rett.
Det er en mislykket, sexistisk, elendig skrevet film,-
-men det blir en slags komedie man ikke kan lage med hensikt.
Det gjør den uvanlig og verdifull.
Det må føles rart at ingen kommer på deg.
Jeg ville se den med andre på grunn av de bisarre innslagene.
Hørte og så jeg rett nå?
Hvis man visste litt om hva den var tenkt å være,-
-ble den en svært slagkraftig komedie.
Jeg vet ikke hvor god du er, og til hva,-
-men hvis det er på Cheetah's, så er det ikke dans, det vet jeg.
Du vet ingenting!
Det er ikke morsomt.
Det er ikke morsomt!
Vennene mine hadde ikke sett den, men de hadde hørt om den.
En av dem satt i styret for en kino og foreslo en visning der.
Jeg gjorde en kveld, og publikum likte det.
Jeg fikk en kveld til, og det ble kø rundt kvartalet.
Slik oppsto den første visningen for å le av "Showgirls".
Still dem på rekke.
Vis brystene.
Det er en toppløs-forestilling. Vis brystene!
Det var et takknemlig mål, og jeg er skeptisk til kritikere-
-som synes at de er treffsikre når blinken er så stor.
Vinklene som folk prøvde å treffe den fra, var enkle og late.
"Showgirls" signaliserte til Verhoevens fans-
-at den er som hans andre filmer. Den har samme perspektiv.
Første gang jeg så den, var ganske typisk.
Jeg var 14 år da den kom, og ville se den.
Mer uvanlig var det at min interesse avhang av slakten i Globe og Mail.
Jeg husker at jeg leste anmeldelsen en fredagsmorgen ved frokostbordet.
At kritikerne slaktet den er på ett nivå forståelig.
Visse aspekter av historien, rolle- figurene, dialogen og dramaturgien-
-er hårreisende, overdrevne eller ganske tåpelige.
Jeg har aldri hatt en sånn kjole.
Den ville passet meg.
-Ikke sant? -Ja.
Det som viste at anmeldelsene var uærlige, og det som irriterer meg,-
-er at folk skrev: "Den er dessuten så dårlig laget. Hvem klippet den?"
"Hvorfor er den så stygg? Hvor er Verhoevens håndverk?"
"Du er åpenbart helt dum i hodet."
-Hva syns du? -Herregud.
Det er en vakker, smart film.
Ikke bare i koreografien, men også de ulike kulissene.
På Stardust går den fra bibelspill, som Cecil B. DeMille,-
-til mc-innslagene og Busby Berkeley.
Det er som en historikk over musikaler og utnytting.
Den har herlig ekspresjonistiske bilder-
-som dødninghodet over Gina Gershons skulder.
Hva syntes du om forestillingen?
Det er den beste jeg har vært med i. Jeg håper jeg yter den rettferdighet.
Eller Kyle MacLachlans onde telefon- samtaler med vulkanen i bakgrunnen.
Kom tilbake, din dumme jævel. Jeg vet det.
Dette er veldig gjennomført, smart og tilsiktet.
Av de tre påstandene i boka mi setter man nok "søppel" først,-
-siden den ble mottatt sånn.
Det er en b-film som får oppreisning som et mesterverk,-
-og ikke et mesterverk som viser seg å være søppel,-
-som "Forrest Gump" eller "American Beauty",-
-der det tar litt tid før man innser hvor lumske de er.
"Showgirls" er det motsatte.
-Har du problemer med brystvortene? -Nei.
-Opp med dem, da. -Hva?
Lek med dem.
Den er utrolig og usjenert smakløs.
Trekk litt i dem. Ellers gjør jeg det.
På et nivå er den kanskje dårlig.
Bruk is.
Den er samtidig, på måter som ikke opphever det,-
-veldig god og åpenbart et verk-
-av en regissør som vet hva han gjør, og han gjør noe interessant.
-Hva gjør du her? -Jeg hadde en audition.
"Søppelmesterverket" er den ideen at den er begge tingene samtidig.
Jeg vil faktisk si at de måtene som folk ikke fattet den på,-
-er de som med hensikt blandes med eller avspeiler det som er bra,-
-og gjør filmen helt unik.
Det fins ikke maken.
Alle scenene med speil som en del av produksjonsdesignet,-
-gir mange visuelle muligheter.
En film med stor vekt på utseende og med en viss narsissisme.
Cheetah's og Stardust er delvis forvrengte speilbilder av hverandre.
Den første og den siste scenen speiler hverandre.
Filmen har mange dype strukturelle aspekter.
Vi har også fordoblingen av rollefigurer,-
-framfor alt Nomi og Cristal.
-Hva syntes du om forestillingen? -Gid jeg yter den rettferdighet.
Enten er Nomi den neste Cristal, eller så var Cristal Nomi.
De to vier mye av filmen til å prøve å vurdere hverandre.
Nomi tar etter Cristal.
Speilet fungerer også på den måten, ifølge Verhoevens hensikt,-
-at den holdes opp mot samfunnet og speiler det.
MGM trodde nok ikke at kinogjengerne ville se virkeligheten gjenspeilt.
Det skulle være en flukt, men man kan ikke flykte fra virkeligheten i den.
Speil? Er det storheten i dette? Speil?
Er speilene eller det roterende kameraet her så mye bedre-
-enn i "Lady fra Shanghai"?
Som kritiker prøver jeg å behandle dårlige filmer med forsiktighet.
Det er fascinerende hvordan en film med en utmerket regissør,-
-utmerkede skuespillere og en god manusforfatter-
-kan bli så dårlig.
Den tilhører ikke de verste filmene noensinne, for den er underholdende,-
-men derimot de mest patetiske,-
-siden filmskapere nå later til å se den, etter nye intervjuer å dømme,-
-som misforstått eller full av oversette kvaliteter.
"Showgirls" er fryktelig triviell og mainstream.
Den er en smakløs fiasko-
-som later som om alle kroppsdelene og sexen gjør den dristig.
Egentlig er den bare en klisjéaktig kopi.
Av struktur er den like original som hvilken som helst B-film på tv.
Det er hva den er, men med den fantastiske regissøren Verhoeven.
Paul Verhoeven oppfant nærmest nederlandsk kommersiell kunstfilm.
Biografien hans er fascinerende.
Han ble nesten akademiker pga. studiene sine,-
-og han ble nesten dypt religiøs pga. en tidlig flørt med kirken.
Verhoeven, som skapte seg et navn-
-med to sexkomedier, "En prostituerts dagbok" og "Tyrkisk konfekt",-
-ble et friskt pust, men også litt skremmende.
Nederland er ikke et fiendtlig eller undertrykkende sted.
Det fins en motvillig toleranse for mye kunst og kultur.
Verhoeven tøyde de grensene.
En film som "Tyrkisk konfekt" går ikke ubemerket forbi,-
-og den ble Oscar-nominert.
Den tapte bare fordi Truffaut laget "Natteffekt" samme år.
"Spetters", om tre unge menn som vil bli tevlingsmotorsyklister,-
-fikk ham nærmest kastet ut av Nederland.
Folk mente at volden, homofobien og avskyen mot det ble for mye.
Delvis likte de ikke bildet av landet den viste.
Filmen er ikke homofob, men den handler om homofobi.
-Vi sminker deg. -En sugemunn.
Nå kjenner vi deg igjen, din skitne homo.
Verhoevens nederlandske filmer er verk-
-av en person som jobber på en fri, veldig europeisk måte.
Til slutt drar han det så langt han kan,-
-og blir landsforvist til Hollywood.
Mange europeiske filmskapere prøver å komme seg til USA.
Verhoeven ble nesten sendt dit etter å ha blitt kastet ut.
Så kom filmene hans i USA, som ble innflytelsesrike på andre måter.
Hvis man skal skrive historien om amerikanske blockbuster-filmer,-
-får Steven Spielberg og James Cameron hvert sitt kapittel,-
-men det morsomste kapittelet er det om Verhoeven.
Å se en film som var så merkelig og original midt på 90-tallet...
At studioet brukte penger på den var ganske morsomt og overraskende.
Under innspillingen av "Starship Troopers" gratulerte noen ham-
-med en kunstfilm for 120 millioner dollar.
Det er en fortelling som Hollywood- historikere og filmkjennere elsker.
Den heltemodige regissøren som klarer å lage sin drømmefilm,-
-og lurer smakløse produsenter som helt blåser i kunstformen,-
-mens regissørene er kunstnere.
Det gjør "Starship Troopers" og "Showgirls" så spesielle.
Det føles nesten som om gjorde ap med filmstudioene.
De fikk avantgardistiske skildringer av USAs kultur, via sex og kriger,-
-som neppe var det de hadde forventet.
Vi verver oss i minst to år, og så lenge som det må til.
Hans drivkraft bak å skildre USA og landets kultur er alltid tydelig.
-Bomb dem før de bomber deg! -Det vil jeg ha!
Bildet er negativt.
Modell 209 er en selvstendig politirobot.
Den er programmert for bymiljø, men det er bare begynnelsen.
En film som for eksempel "Robocop",-
-er åpent kritisk mot politiet i USA og har bare blitt mer relevant.
Du bør nok gjøre som du får beskjed om.
-Du har fem sekunder på deg. -Hjelp!
Fire, tre, to, en.
Jeg har nå tillatelse til å bruke fysisk vold.
"Basic Instinct" handler om hvordan mindre intelligente amerikanske menn-
-gjerne ser seg som helter, hvilket er min yndlingsdel av den.
-Jeg trodde at jeg hadde sett alt. -Syntes du at det var så spesielt?
Jeg sa til henne at det var århundrets knull.
Hva syntes du...?
Så kommer "Showgirls" og bare: "Las Vegas suger."
"Dere tror at det er ansvarlig hedonisme,"-
-"men det er like avskyelig som alle andre deler av kulturen deres."
Det var morsomt å se kritikken med tanke på "Basic Instinct"-
-da Verhoeven prøvde å lage en Hitchcock-film.
Han prøvde å overgå en av den moderne filmens største regissører,-
-og det likte folket.
Det er interessant at Verhoeven ble forstått i USA-
-som satiriker og samfunnskommentator,-
-så lenge filmene hans hovedsaklig kretset rundt vold.
Sex var noe i bakgrunnen, som horene i "Robocop",-
-eller stripperen med tre bryst i "Total Recall".
Dusjene i "Starship Troopers".
Jeg liker for øvrig alle de innslagene.
Da han flyttet det til forgrunnen og laget en mer seksuell film,-
-som "Basic Instinct", som holdt som thriller, eller "Showgirls",-
-så folk ham plutselig ikke lenger som en morsom satiriker.
De sa bare: "Så pervers han er."
Som om pervoer ikke kan være morsomme.
I 1992 samarbeidet Verhoeven og Eszterhas om "Basic Instinct".
Nå tok de i enda mer, overbevist om at de kunne gjøre hva de ville.
Jeg liker å provosere, helt klart.
Kan jeg provosere ved hjelp av sex eller nakenhet, så gjør jeg det.
Jeg er litt som et barn. Det er morsomt å provosere.
Jeg ville lage en musikal som ikke var overfladisk og hadde flere lag,-
-og som utfordret landet og kinogjengerne.
Ingen regissør passet bedre enn Verhoeven,-
-og ingen manusregissør bedre enn jeg.
Det ble en god kombinasjon.
Joe Eszterhas var i en periode-
-den best betalte manusforfatteren i Hollywood.
Han begynte som journalist.
Han skrev sensasjonalistisk og hysterisk, men også intelligent.
Han har en veldig...
...uanstendig, snuskete, vulgær side.
Liker du telefonkiosker?
-Telefonkiosker? -Du gjør det sikkert bare i senga.
"Flashdance", som han skrev, hadde et konsept som var typisk 80-tall.
Sveiser om dagen, stripper om natta.
Han er den typen historieforteller.
Det er naturlig at han og Verhoeven kom overens,-
-på samme måte som at de senere ble uvenner.
Hvis man leser om "Basic Instinct"- innspillingen, så kranglet de.
Homoaktivister mente at "Basic Instinct" har et homofobisk manus.
Eszterhas, som skrev det, gikk offentlig ut og sa seg enig.
De ble uvenner etter "Showgirls", selv om de var enige da de laget den.
Slike fiaskoer styrker ikke båndet mellom samarbeidspartnere.
En ting jeg elsker å hate med Eszterhas,-
-er hans kjærlighet for små symboler som skal stå for hele verden.
Det er tilbakevendende temaer i "Showgirls".
Et stort er kvinner som snakker om chips og negler.
-Skal du se på tv og spise chips? -Ja.
Hvor er chipsen?
Se!
Neglene er overalt i "Showgirls".
-Vennen din har fine negler. -Hun fikser dem selv.
Kanskje hun kan fikse mine.
Kanskje snakket Eszterhas' kjæreste om neglene sine,-
-så da må alle kvinner gjøre det.
Jeg visste ingenting om prøven før etterpå.
Liker du neglene mine?
I tide og utide prater damer om sine negler, nesten som et slags signal.
"Hei. Du har negler. Nå kan vi snakke."
Ikke like fine som dine.
Jeg kan hjelpe deg en gang.
Det er som om han traff en danser som sa:
"Jeg tok timer og spiste naturris og grønnsaker."
Det blir en kode.
-Du spiser naturris og grønnsaker? -Ja visst.
-Hva vil du ha? -En hamburger og pommes frites.
Skaff litt naturris og grønnsaker.
Se her!
Chipsen viser at Nomi er vill og eter mer enn naturris og grønnsaker.
Hun spiser en hamburger i bilen.
Du liker visst den burgeren.
-Hvor kommer du fra? -Forskjellige steder.
Et stort tema er Nomi Malones utstråling.
Alle blir forelsket i henne og bygger livet sitt rundt henne.
Du kan bo hos meg hvis du trenger det.
Det er ikke rare greiene. Til du har en jobb.
Filmen har etniske problemer. Svartes eneste hensikt er å hjelpe Nomi.
De er der for å elske og tro på Nomi på måter hun ikke kan selv.
Hør her.
Du har mer talent enn noen andre jeg har sett.
Det er heller ikke nok å være naken, man må snakke om det.
Nomi, ser brystene mine større ut?
Det mangler en interesse for faktiske mennesker.
Det er mer som en sexkarikatur.
Jeg har mensen.
-Sikkert. -Sjekk.
Det er som om en 13-åring fantaserer om hva voksne gjør om natta.
Der ser du.
Kjønn og sexisme er relevant både i filmen, og hvordan den ble laget.
Verhoeven respekterer ikke kvinnelige skuespillere eller rollefigurer.
Han lurte Sharon Stone til å spille inn den scenen som alle elsker.
Han visste nemlig best, som han alltid gjør.
Hyggelig.
"Sharon Stone sint etter å ha sett scenen."
Det er typisk for Penny og Cristal.
Om personen på filmsettet som har mest strukturell makt på alle vis...
Han er regissør, så han bestemmer, og han er en hvit heterofil mann-
-som trekker inn penger i en mektig bransje,-
-så han kan tvinge en kvinne til å gjøre det han vil.
Det er misogyni satt i system.
-Du kommer vel opp der et sted? -Ja, og venter på å opptre.
Jeg elsker nakenhet, både mannlig og kvinnelig.
Kvinnekroppen er fantastisk, attraktiv, seksuell og vakker.
Kvinner etterstreber å påvirke samfunnet på alvor.
Etter å ta plass i Høyesterett, bli presidenter-
-og ta de beslutningene som påvirker oss alle.
De målene er viktige.
Jeg blåser i om dere lever eller dør. Dere skal danse og smile.
Å skildre noen hvis fremste mål er å bli strippedanser...
Det er så uvitende om hva som er viktig for samfunnet og kvinner,-
-at det er latterlig.
For en kontrast mot "Skulk".
Det føltes som et naturlig skritt. Jeg vil spille forskjellige roller.
Det er en god mulighet til å ta sjanser og prøve noe nytt.
Jeg vokste opp med Jessie Spano og "Skulk".
En missekonkurranse? For en mannssjåvinistisk sløsing med tid!
Jeg drømte om å ta mine nyfunne feministiske prinsipper-
-og skrike til alle de dumme guttene i klassen, slik hun gjorde.
Dette er sexistisk.
Vi snakker om at det har vært på tide med en kvinnelig president lenge nå.
Akkurat som vanlig med kvinner, alltid sent ute.
Jeg tenkte mye på rollefiguren Jessie,-
-og jeg forbandt Elizabeth Berkley med henne.
Det fins en tradisjon med unge kvinner som vet-
-at de for å ta spranget fra barne- stjerne til voksen skuespiller,-
-må gjøre noe som er litt mer provoserende,-
-enn det som er nødvendig.
Å hoppe over et trinn i modningen og gå rett til "sex hele tiden".
Man kan jo innvende med at hun var høylytt i "Skulk".
Iblant må man gjøre ting man har lovet ikke å gjøre.
Hun kunne si hva som helst, og var danser.
Det kunne ha vært en sjanse for henne å gjøre en karriere av det.
I stedet ble det bare en rekke scener-
-der hun hele tiden er i et veldig høyt følelsesleie.
Hurpe.
Livet er ikke rettferdig,-
-men det føles som om den filmen skapte et bilde av evnene hennes.
Nå er vi nok mer tilbøyelige til å se at det handlet om Verhoevens regi.
Da var det bare: "Hun er for intens, ikke ansett henne."
-Nomi! -Hold henne!
-Det var hun som begynte. -Dra til helvete!
Karrieren hennes hadde vært "Skulk"-verdenen med pålagt latter.
Det er en veldig spesiell form for skuespill.
Der ser dere, USA. Avgjør selv.
En ung skuespiller i Nomi-rollen...
Det var som en James Dean- eller Robert de Niro-rolle. Den er enorm.
Hadde den vært i en ordentlig film, hadde den gjort henne til stjerne.
Jeg har forberedt meg for rollen hele livet. Jeg har danset i 12 år.
Jeg, akkurat som Nomi, kan ikke leve uten dansen.
Jeg er heldig som har funnet noe som gir meg en så stor glede.
Mange finner aldri noe sånt. Bedre enn det blir det ikke.
Det skadet karrieren hennes og tok hennes andre store glede fra henne.
Jeg syns synd på henne. Hun fikk sjansen og sa ja.
Det var bare vondt for henne å bli minnet om "Showgirls".
-Heter du noe? -Nomi.
-Nomi! -Jeg heter Nomi Malone.
Jeg er ikke den første til å påpeke at "Nomi" er et ordspill.
Det har flere betydninger.
Min venn Nomi er danser.
Nomi som i "know me", lær meg å kjenne, eller "no me", intet jeg.
Eller: "No, me!" "Nei, jeg!"
Du vet ingenting om meg.
Jeg vet ikke om Eszterhas tenkte på det, men det fungerer.
Ideen om at Nomi er et artistnavn-
-for en som egentlig heter Polly Ann...
Polly Ann Costello! Faren din drepte moren din og så seg selv.
Vi ses, Pollyanna!
Navnet pleier å stå for en person som er godtroende.
En som er naiv og troskyldig.
-Fin kjole. -Takk. Den er fra Versass.
Det er Nomis historie. Polly Anne Costello blir Nomi Malone.
Det er en kjent artikkel av regissøren og kritikeren Jack Smith.
Han skrev en kjempegod tekst om Universals B-film "Cobra Woman".
Han skriver om Maria Montez som var med i mange Universal-filmer.
Hun pleide å spille roller med etniske trekk.
Han hevder at det er den fremste skuespillerinnsatsen i filmhistorien.
-Hvem er du? -Jeg er din søster.
Han er ikke ironisk eller sarkastisk.
Kong Kobra!
Han elsker den siden hun, når hun spiller kobraenes dronning,-
-er så inne i det at det når helt utrolige høyder.
Mine damer og herrer! Stardust presenterer stolt miss Nomi Malone!
På mange måter er Berkleys prestasjon i den filmen på den måten for meg.
Hun står i sentrum, og hun må bevare sin hysteriske energi-
-gjennom hele filmen, fra begynnelsen til slutten.
Det er en type skuespill som man ikke ser på film lenger.
Midnight Mass presenterer stolt miss Peaches Christ.
Et klimaks kan knapt bli bedre enn at man fosser fram ut av en vulkan,-
-så det er sånn vi pleier å innlede.
Iblant kommer jeg ut som Cristal, og iblant som Nomi.
Det fins alltid noen som er yngre og sultnere,-
-som kommer ned trappene etter en.
Så er det en slags hovedattraksjon som har skiftet gjennom årene.
Etter alle årene med forestillinger-
-har nok den scenen forandret seg så mye at vi har gjort hele filmen.
Vi vil ta en ridetur på Nomi-ponnien i et privat rom.
Hva koster det? En dollar?
Den er perfekt.
-Nei. Beklager. -Ok.
Kan ikke du få Zack til å komme i buksa mens jeg gnir meg mellom beina?
Man forstår eller ikke, men for oss som forstår, kan det bli en religion.
Kulten Mesterverk
I San Francisco begynte jeg å opptre på dragklubben Trannyshack.
Den var nyåpnet.
Etter noen år skapte vi forestillingen "Midnight Mass".
Det var en hyllest til nattkino.
På den tiden hadde Landmark Theatres nattvisninger av filmer.
Programmet var det man kan beskrive-
-som klassisk midnattsutvalg, som "Taxi Driver".
Du tuller. Dette er en snuskete film.
-"Gjøkeredet". -Hold opp! Vær så snill!
Kanskje noe av John Waters, hvis man var heldig.
Neste pakke du kommer hit med, får du kjørt opp i rumpa.
Da jeg ville ha en visning av "Showgirls", sa bookeren:
"Den med Demi Moore?" "Nei."
-Mor! -Elskling.
"Nei! Det er 'Striptease', og det interesserer meg ikke."
Likte dere forestillingen?
Vi måtte eksperimentere ordentlig etter 19 forestillinger.
Vi rev den fjerde veggen, som likevel aldri var der,-
-og begynte med lap dance.
Vis deres store popkorn!
Man fikk en lap dance på kjøpet med en stor popkorn.
Da kjører vi!
De var skitne, motbydelige, skrekkinngytende dragqueens.
I San Francisco kan hvem som helst være dragqueen.
De kom ut der med dritt på trusene.
Mitt krav var at de skulle skremme publikum.
Den har definitivt de riktige trekkene for å bli en kultfilm.
-Dra opp kjolen! -Dette er mer fett enn du fikser.
Du ville aldri funnet veien.
Den ble misforstått...
Jeg ville bli nødt til å pisse på deg som en ledetråd.
...da den kom.
F.eks. "Rocky Horror Picture Show", "Showgirls" og "Mommie Dearest"-
-tenderer til å gå for langt for mainstream-publikummet.
Hvorfor gjør du dette? Sitt stille.
Det tar en liten stund før kultfølget bygges opp og kan si:
"Vi elsker Faye Dunaway i 'Mommie Dearest'."
Skal jeg ignorere mine fans? De betyr alt for meg.
Den har en stor verdi, og dessuten vil jeg se den om og om igjen.
Jeg vil lære alle replikkene.
Ingen metallkleshengere!
Hvorfor er det kleshengere av metall her? Jeg sa jo:
Absolutt ingen metallkleshengere!
Man kan ta en sånn film og si:
"Den er ikke til for dere. Den er til for oss."
Det er Elizabeth som publikum hele tiden kommer tilbake for å se.
Det er en så fantastisk og bisarr rolletolkning.
Unnskyld!
-Hva skjer? -Det lurer jeg også på.
Gina Gershon er genial.
Hun har sagt at hun spilte filmen som dragqueen, og liksom forsto.
Kan du fikse neglene mine nå?
Hun gir inntrykk av at hun vet at hun befinner seg i et spetakkel.
Man kan tenke på myten om gudedronningen Afrodite.
Plutselig kommer det en liten dame og vil være gudinne.
Alle sier at hun er det.
Hun sier: "Jeg gjør deg til en gudinne hvis du består noen prøver."
Hun fortsetter å bestå alle prøvene, og til slutt er hun udødelig.
Kanskje to minutter inn i filmen begynte blodet å pumpe i kroppen.
Jeg ble veldig oppspilt.
Det er noe som skriker "dårlig",-
-når man ser Nomis ansikt, og hun slikker seg rundt leppene ved veien.
Jeg hoppet bokstavelig talt i senga.
Camp-trilogien var fullbyrdet.
Den består av "Valley of the dolls" fra 1967...
Ikke bry deg om det. Du vet hvordan homoer kan være.
..."Mommie Dearest" og nå den herlige "Showgirls".
Det føltes som om den tilhørte samme sjanger.
Det var kvinnelige rollefigurer som tok seg opp til toppen.
"Mommie Dearest" er dårligere enn søppel.
Årets verste film: "Valley of the dolls."
Alle tre er så utrolig dårlige, og samtidig så frydefulle.
Hvem i helsike er du?
Det fins et tilkjempet alvor som skuespillerne prøver å skildre.
Hvorfor kan du ikke behandle meg-
-som jeg ville bli behandlet av en hvilken som helst fremmed?
Fordi at jeg ikke er en av dine fans!
Det er filmenes og fortellerkunstens fullstendige nederlag-
-som gjør dem så morsomme og på en måte umoralske.
Høyere. Ikke så høyt.
Hold takten.
En, to, tre!
Opp!
Opp! Kom igjen!
Ok, det holder. Takk, mine damer.
Det var tre fulltreffere. Sivilisasjonen hadde lykkes.
Det avhenger sikkert av ens alder-
-hvor mye Elizabeth Berkleys liv påvirker ens opplevelse av filmen.
Jeg måtte kjøpe "Skulk" på dvd.
Jeg hadde lest om episoden der hun blir avhengig av koffeintabletter.
Jeg ble tiltalt av tanken på-
-at Jessie Spano ble forvandlet til Patty Duke.
Bare en. Og en til.
Hun spiller Neely O'Hara i "Dukkenes dal", som blir høy på tabletter.
I filmen kalles de "dukker".
Gud!
Jeg trenger en dukke! Ikke gå fra meg her!
-Jeg trenger dem! Jeg skal synge! -Jessie!
-Du kan ikke synge i kveld. -Jo!
Jeg er så lykkelig! Jeg er så lykkelig!
Jeg er så...redd!
Det var som om usynlige tråder begynte å sy sammen Nomi i filmen-
-med Elizabeth Berkley som Jessie Spano i TV-serien,-
-Neely O'Hara og Patty Duke eller Judy Garland.
Felles ble de sakte forvandlet til en slags allmenngyldig rollefigur.
Etter flere år, da jeg hadde sett "Showgirls" flere hundre ganger,-
-var jeg i min lille leilighet i New York og hadde akkurat sett den igjen.
Jeg tenkte: "Skal jeg bare se på den til jeg dør?"
Jeg fikk innfallet om å skrive en bok på vers om "Showgirls".
Jeg kombinerte min kjærlighet til filmen med min kjærlighet til poesi.
Jeg begynte samme kveld.
Du var på audition, hva?
Hvorfor?
Jeg ga den 2,5 stjerner av fire.
Jeg syntes at det føltes riktig, og enkelte ble nok forbauset.
Enkelte kollegaer, som stolte på min smak, gikk faktisk og så den.
Det var nok delen i min anmeldelse om hvordan man skulle se den,-
-som gjorde at de forsto hva som skjedde.
Jeg hater deg.
Jeg vet det.
Jeg visste at den var "camp".
Den var annerledes, og den hadde en holdning jeg satte pris på.
Da jeg vurderte den, gikk jeg ut fra: Er den underholdende?
Ja, men kanskje ikke på en måte som enkelte, særlig menn...
De fleste kritikerne var menn, og de forsto den kanskje ikke,-
-men en ting jeg liker med Verhoevens filmer, er at han forstår kvinner.
Han ser dem ikke som sårbare skapninger som må reddes.
Jeg fikk ham!
Skal vi gå til Spago?
-Hvor ligger det? -Ved Versass.
Spago-scenen er det mange av oss betrakter som "Showgirls" kronjuvel.
Nomi og Cristal spiser lunsj.
De skal øve, men Cristal er ikke i humør, så det blir en dyr lunsj.
Jeg elsker at scenen føles som om en hjernedød Harold Pinter skrev den.
Underteksten er utrolig, til man innser at det ikke er noen.
Har de ikke naturris og grønnsaker?
-Liker du naturris og grønnsaker? -Ja.
-Virkelig? -På en måte.
Her er "Showgirls" som best.
Det er verre enn hundemat.
Det er det.
Jeg har spist hundemat.
Det er en surrealistisk samtale om dansernes ris- og grønnsaks-diett-
-som utvikles til at de forenes i sin kjærlighet til hundemat.
-Lengtende. -Jeg elsket hundemat.
Jeg også!
Gershon ser mot det fjerne med en tåre i øyenkroken-
-og snakker om at hun spiste hundemat for lenge siden.
Hva syns du om den nye smaken?
"Hva snakker de egentlig om?"
Hundemat har aldri vært bedre.
De snakker om å spise hundemat.
Så skåler de med chipsen, og sirkelen med "Showgirls"-temaer sluttes.
Hundemat? Du har jo ikke hund.
Hei! Ikke si at det havner i krokettene.
Duger det til utstillingshunder, så duger det til mine kunder.
De sitter ved bordet, og vi ser et vanlig bilde- og motbildeklipp.
Mange scener er sammensatt sånn.
Gershon er til venstre og Berkley til høyre.
Det fortsetter sånn en stund, under deres absurde dialog.
Så, da de skal skåle, er Gershon på den andre siden av lerretet.
Det er et interessant visuelt knep av Verhoeven.
-Han ødelegger 180-gradersaksen. -Du har pene bryster.
Selv om de ikke har byttet plass...
-...er Nomi nå til venstre i bildet. -Takk.
Det er et veldig interessant brudd mot den grunnleggende kontinuiteten.
-Jeg liker å ha pene bryster. -Du liker å vise dem fram.
Det er en elegant og ganske subtil, for vi er distrahert av samtalen,-
-måte visuelt å antyde at de på en måte tilsvarer hverandre.
-Jeg føler meg som ei hore. -Det er du.
-Nei! -Det er vi alle sammen.
Vi tar imot pengene, løser inn sjekken og viser dem det de vil se.
Man vet aldri hva som vil bli en kultfilm.
Folk sier at kultfilmen kan forsvinne,-
-siden det hele så lenge har bygd på Susan Sontags idé-
-om mislykket alvor.
Ikke biene!
Filmen må ikke vite at den er camp.
Filmen "Plan 9 From Outer Space" er så dårlig at den er god.
-Slå av elektrodepistolen. -Den har satt seg fast!
-Slutt! -Kast den på gulvet.
Da brytes kontakten.
Det jeg liker mindre godt, er...
Kan man ha kultfilmer når det fins filmer som "Sharknado"?
Den har en bevisst camp-estetikk.
Gud velsigne USA.
Camp er mislykket alvor, unntatt når det er en overdrivelse med hensikt.
Spørsmålet om hensikt og camp er komplisert.
Seksuelt og rytmisk, og med veldig skarpe bevegelser og sånt.
Man gjør alltid et piskeslag, så det virkelig blir sexy.
Det viktige er hva som er der.
Man kan ikke stole på manusforfattere og regissører om deres hensikter.
Iblant vet de ikke hva de ville, eller så endrer de på sin versjon.
Det var min første musikal.
Da jeg var barn, kom det amerikanske musikaler til Europa etter krigen.
Jeg ble fascinert av dem.
Verhoeven skrev en bok med bilder som et komplement til filmen.
Den speiler opplevelsen av å se filmen.
Det er en vakker bok, men den er full av pretensiøst alvor-
-om hva filmen skal oppnå.
Jeg holder opp et speil mot livet. Det du ser her, fins i samfunnet.
Den er skrevet som for å fortelle om filmens store suksess.
Jeg har beskrevet det som en brosjyre om Titanic.
Seksuell makt er sentralt i filmen.
Den har blitt mer verdifull, siden han senere har hevdet-
-at den var tenkt å være dårlig og en spøk, at det var med hensikt.
Tekstene handler om hvilket viktig erotisk drama det er,-
-og den åndelige krigen mellom Cristal og Nomi.
Den er uvurderlig når man ser filmen og spør seg: "Hva faen tenkte han?"
Dette er det nærmeste et svar vi noensinne vil komme.
Vi drives av ideer og drivkrefter som ofte er ubevisste.
Vi kan ikke definere dem. Det fins mange virkeligheter.
Her på Razzies har vi ingen regler, bortsett fra at filmene skal være...
...elendige.
"Showgirls!"
Verhoeven tok imot sine Razzies for verste film og regissør.
Han var den første som tok imot prisen på stedet.
Noe fælt har skjedd meg i dag. Jeg har fått sju "dårligst"-utmerkelser.
Jeg er glad, for det var mye morsommere enn å lese anmeldelsene.
Takk!
Hvis man lager en film som folk syns er dårlig, så glemmes den straks.
Det er mye verre enn å hylles for å ha laget årets verste film.
Tusen takk!
Ved anledningen føltes det sunt og rimelig,-
-men i og med forsvaret som kom senere, blir det mer forvirrende.
Jeg brukte en stil som nok ikke er så kjent.
Den beste sammenligningen er tyske malerier fra 20- og 30-tallet.
Det kalles ekspresjonisme.
Det var vel vanskelig på den tiden å se det som en mulighet på film.
Det er en annen teori.
Du ler. Du tror at jeg fant på dette i går.
-Tenk at jeg kjøpte den! -Vi feirer.
Jeg byr på en burrito. Kanskje til og med fajitas.
Også i forholdene mellom Nomi og Molly-
-og mellom Nomi og Cristal...
-Jeg må gå. -Skal du ikke gi meg et kyss?
...er det en queer rød tråd i filmen, mye av dens mottakelse-
-og mye av fankulturen.
Parallellen mellom "Showgirls" og gayopplevelsen er at Nomi-
-reiser av sted for å gjenoppfinne seg selv og jakte på sine drømmer.
Det er noe mange queerpersoner gjør.
De forlater småbyen og elendigheten og gjenskaper seg selv helt-
-med et nytt navn, en ny identitet og nye drømmer.
Nomis ankomst i Las Vegas er noe mange har opplevd,-
-når vi har kommet til Las Vegas, New York eller et annet sted.
Nomi når også fram fordi at hun våger å bruke seksualiteten sin.
Jeg likte at du kom.
Hun vil ha seksuell oppmerksomhet og bruker sex som et verktøy.
Det er uvanlig hos kvinnelige rollefigurer.
De er ofte ofre, intetanende om sin makt eller uskyldige.
For Nomi er sex et verktøy. Jeg sier ikke at det er bra og sunt,-
-men det er noe som er kjent for homofile menn,-
-som jeg ikke tror at streite personer har opplevd på samme måte.
Bli hos meg.
Nomi bygger opp en slags familie, selv om den kanskje ikke er så sunn.
De virker besatt av usunn seksuell oppmerksomhet,-
-men de tar vare på hverandre.
Det er nok noe som tiltaler homofile menn.
Når en av vennene hennes blir angrepet, tar hun igjen.
Det er en hevnfantasi som mange queerpersoner har opplevd.
Vi har blitt undertrykt av hvite heteromenn som styrer verden.
At vi kan skaffe oss makt med vår seksualitet, som Nomi gjør,-
-er et veldig styrkende budskap.
Jeg hadde gjort visninger og turnert rundt litt.
Jeg jobbet i avisa Stranger og fikk en telefonsvarerbeskjed-
-fra noen hos MGM som ba meg om å ringe tilbake.
Jeg trodde at de ville tvinge meg til å slutte, men sånn var det ikke.
De likte det jeg gjorde,-
-og lot meg spille inn kommentarer til spesialutgaven på dvd.
Etter det forandret alt seg, for da hadde jeg deres velsignelse.
De var glade for at jeg holdt på nå siden de hadde noe å selge,-
-med det nye synet på "Showgirls",-
-som noe annet enn den sexy "Den rasende oksen" de solgte den som.
Det ble et sjokk.
Min "Showgirls"-greie kunne ha vart i seks måneder, nå ble det 20 år.
Oppreisningen Søppelmesterverket
I 2003 ble jeg bedt om å skrive om "Showgirls" i Film Quarterly.
Det gjorde jeg gjerne, for min mening om filmen hadde forandret seg.
Første gang jeg så den, syntes jeg at den var forvirrende og ulogisk.
Det er lett å se den som en mislykket film.
Kom igjen!
Det skyldes at de fleste går på kino med den oppfatningen-
-at filmer må være realistiske eller naturalistiske.
Hvis man ser den igjen, innser man-
-at visse scener er spilt og filmet-
-på en måte som er anti-realistisk.
Det er noe annet som foregår enn mislykket realisme.
Da jeg endelig våget å kaste meg ut i den verdenen som filmen skapte,-
-begynte jeg å elske den, og ikke som i "Den er så dårlig at den er god",-
-men som en veldig interessant, ultrastilisert film.
Det er en knapphetsvare i dagens Hollywood.
-Hvor skal vi? Du har ikke sagt det. -Hjem til deg.
Scenen som fikk meg til å innse at det foregikk noe mer interessant-
-enn det jeg hadde sett tidligere,-
-var forførelsesscenen med Kyle MacLachlan og Elizabeth Berkley.
Bassengscenen.
Hvis man ser på den med et kinopublikum, begynner folk å le.
Det er åpenbart at den er tenkt å være morsom, for den er helt gal.
Verhoevens verk har ofte en viss kynisme.
Alle bare utnytter hverandre.
De spiller roller for hverandre, og overspiller.
Alle er i prinsippet todimensjonale inkarnasjoner-
-av grådighet, fråtseri eller noe annet.
Er det en skildring av sex eller en skildring av skuespill?
Siden hun gjør det for å gagne sin karriere,-
-blir det et perfekt eksempel på "Var det ekte eller ikke?"
Koreografien i delfinfontene-sexscenen-
-speiler Nomis lap dance for Kyle MacLachlans rollefigur på Cheetah's.
Der var det "se, men ikke røre". Nå er det sex.
En barriere mellom dem er revet.
Hun er i hans hus nå. Han var på hennes sted tidligere.
Oppvarmingen i form av liksomsexen har på sett og vis blitt ekte,-
-men det er fremdeles en transaksjon.
Hun kjøper en plass i forestillingen og sikrer sin plass på Stardust.
I denne filmens verden er noen alltid på vei opp, og andre på vei ned.
Slipp meg fram!
Etter poolscenen spør jeg hvor mange heteromenn og lesbiske som er der,-
-og om noen er det minste opphisset. Svaret er alltid nei.
Spørsmålet er hvordan "Showgirls" klarte å bli verdens minst sexy film.
Det er et annet tema. Cristal trekker ned Nomis trøye, og brystene synes.
De prøver å få det til en stor greie, men de har vist dem i 1,5 time.
Det er ikke en stor greie at hun viser brystene nå.
Med tanke på hvordan Verhoeven regisserer kvinnelige skuespillere...
Det er mer skremmende enn sexy.
Alle rollefigurene er stereotypier.
De hvite mennene er svin, eller homofile.
-Pen kjole. -Takk. Det er en Versass.
-Hva? -Versass.
-En hva da? -Versass, hurpe!
Man kan absolutt være feminist og like "Showgirls".
Vi hadde det kjempegøy med "Showgirls! The Musical!"
Den gikk kjempebra. Vi spilte den på tre steder.
Hallo, Las Vegas! Jeg heter Nomi Malone!
Vi ble tatt godt imot i New York,-
-men i San Francisco fikk vi stående applaus nesten hver kveld.
Å kle av meg i "Showgirls" og stå på scenen er en styrkende opplevelse.
Å ha brystene i ansiktet på folk gir en styrke.
"Jeg er den modigste i rommet, for jeg står her naken og har det gøy."
Jeg føler at jeg er en del av et søsterskap-
-og støtter Elizabeth Berkleys valg i "Showgirls" ved å si:
Jeg gjør det samme. Hva sier dere til det?
-Kan du ringe familien din? -Jeg har ingen familie.
-Noen venner? -Jeg har ingen venner.
Hvor kommer du fra?
Forskjellige steder!
Nomis bilde av Las Vegas er nok typisk for mange i den alderen,-
-men hun er spesiell også, for hun er ei jente som lett blir irritert.
Hun tiltrekker seg problemer.
Sånn var ikke jeg da jeg som 16 år gammel mormoner kom til Las Vegas.
Nærmeste pårørende?
Jeg har ikke et godt forhold til mine foreldre og har blitt gjort arveløs.
En stund følte jeg meg som utøy.
Jeg elsker denne filmen av underlige, uventede årsaker.
Det er en heltereise med en helt usannsynlig hovedperson.
Som om en lampe tennes.
Verhoevens visjon for filmen passet til dristig fortellerkunst,-
-men faktisk å leve på den måten gjør en uvel.
I 2011 havnet jeg i New York,-
-ivrig og entusiastisk og innstilt på å bli en stjerne.
Jeg jobbet som karaoke-DJ en stund.
En typisk New York-fortelling, jeg var fattig, men lykkelig.
Da jeg jobbet som karaoke-DJ, ble jeg dopet av kveldens siste kunde.
Han tok meg med hjem og voldtok meg.
Det...knekte meg og fikk min verden til å rase sammen.
Jeg ble lamslått av ptsd og hadde ikke tilgang til helsevesenet.
Jeg levde på krympende midler og ble til slutt kastet ut.
Jeg kunne ikke jobbe og sluttet å snakke i noen måneder.
Jeg gikk ned 4,5 kg på en uke. Det var forferdelig.
Jeg hadde ikke råd til medisiner, så det var ille.
Jeg hadde en kjæreste som virkelig var omtenksom.
Han så en plakat for en audition for "Bayside! The Musical!"
Han holdt min hånd og sa: "Jeg ville virkelig bli stolt hvis du går dit."
Jeg gjorde det, og jeg sang en egen sang om overgrep.
Alle lo, og jeg fikk rollen som Jessie Spano.
Rollefiguren var avhengig av koffein- tabletter og fikk angstanfall,-
-så hele rollen var et eneste sammenbrudd.
Det handler om Jessie.
-Jeg tror at hun har tatt narkotika. -Narkotika? Er du gal?
Det var utrolig nok en veldig rensende, kunstnerisk opplevelse.
Jeg kunne kanalisere mine egne angstanfall fra min ptsd.
-Jessie! -Jeg er så lykkelig!
Jeg er så lykkelig!
Jeg er så...redd!
Jeg kunne kanalisere det på scenen og gi slipp på det.
Jeg hadde ikke råd til terapi, så "Bayside" var starten på min terapi.
Den skiftende tonen er påtagelig i "Showgirls".
Man ser en komedie, et skummelt drama, noe sexy og så noe ekkelt.
-Molly er en av dine største fans. -La meg by på en drink.
Med voldtektsscenen endres tonen brått-
-til en rå, detaljert skildring av et seksuelt overgrep.
Filmen "De tiltalte" hadde også det,-
-men "De tiltalte" viet 90 kjedelige minutter til å legge grunnlaget.
"Showgirls" har ikke gjort den jobben.
Hva foregår her?
Jeg pleier å si til publikum:
"Molly, filmens eneste anstendige person,"-
-"blir slått og gjengvoldtatt uten årsak, og vi hopper over det."
"Showgirls" går aldri glipp av en sjanse til å korsfeste en kvinne.
Man lurer på hva poenget er. Hva prøver de å fortelle oss?
Når Verhoeven snakker om "Showgirls", sier han:
"Dere tenner på seksuell vold. Jeg skal vise hvordan det virkelig er."
Man tenker: "Hvem snakker du med?"
"Definitivt ikke med kvinnene som ser filmen, for vi vet allerede."
"Du er en mann som er sikker på at du aldri har begått et overgrep,"-
-"eller kjenner noen som har gjort det."
Det er alvorlig misogynt å tro at onde menn gjemmer seg i skyggene,-
-og er så få at man aldri støter på dem,-
-så filmer som "Showgirls", trengs for å vise hvordan ondskapen ser ut.
"Molly voldtas, og ingen i under- holdningsverdenen forsvarer henne."
"Nomi innser at hun ikke kan akseptere korrupsjonen."
Filmens verste vold rettes mot henne.
Det blir en mulighet for Nomi til å få oppreisning.
-Klarer hun seg? -Ja da.
Det kan være etnisk, klasserelatert eller feministisk solidaritet-
-eller bare verste type utnytting.
Verhoeven virker besatt av seksuell vold eller voldtektsscener.
Det er med i mange av filmene hans.
"Ild og blod" Regi: Paul Verhoeven
"Katie Tippel" Regi: Paul Verhoeven
Jeg tror at stedet der dette frøet sås, unnskyld,-
-er "Robocop", der det er noe komisk.
Den åpenbare straffen for et voldtektsforsøk er kastrasjon.
Slik ville en robot med en hjerne fra en eks-Detroit-politimann se på det.
"Den fjerde mann" Regi: Paul Verhoeven
Jeg liker deg bedre med bar overkropp.
Vent til du ser meg med bar underkropp.
Jeg tenker på scenen i slutten-
-der Nomi tar hevn ved å mishandle Andrew Carver.
Det skildres som noe styrkende, og det er veldig kynisk.
Den minste lyd, så dreper jeg deg!
At en kvinne skulle finne rett- ferdighet i å forårsake mer smerte.
Hun vet at rettsvesenets strukturer ikke er tilgjengelige for henne.
Det er ikke misogynt i seg selv, men en skildring av misogyni.
Det er veldig kynisk at vi skal se det som en seier-
-for noen av rollefigurene, Nomi eller Molly.
Det som kompenserer for voldtektsscenen, er Nomis hevn.
Min yndlingsdel av musikalen er sangen "Whorrior".
Det er en kombinasjon av "whore" og "warrior", hore og kriger.
Hver tekstrad, tone og rundspark er terapeutisk og rensende.
Ren glede.
Dra til helvete!
Det er min sang.
Jeg bærer den med meg.
Det er positivt og rart å ha den hovedpersonen-
-som en så katartisk rollefigur.
Den hjalp meg til mitt beste jeg og mitt nye liv-
-som er lykkelig, sunt, positivt og alt annet man ønsker seg i livet.
Alle beundrer vi kunstnere, men kritikere må være forsiktige.
Man skriver ikke for dem, og man må være objektiv.
Jeg skrev ikke denne boka for at regissøren skal like den.
At han gjorde det, og at vi hadde interessante, lange samtaler-
-om den filmen og andre ting, er veldig hyggelig.
I 2017 intervjuet Adam Nayman Verhoeven foran bokas andre utgave.
Det sier mye at han anstrengte seg for å holde kontakten,-
-siden filmen blir beskrevet som god i boka.
Jeg tror ikke at han ser dette-
-som en fascinerende lærdom om hvordan folks smak forandrer seg.
Han laget "Starship Troopers" siden maskineriet var i gang,-
-og så laget han bare "Hollow Man".
"Zwartboek", "Steekspel" og "Elle" er laget i Europa.
I 2017 fikk "Elle" en Golden Globe som beste utenlandske film.
Verhoeven "forbløffet" over "Elles" to Golden Globes.
Isabelle Huppert fikk en Golden Globe som beste skuespiller for "Elle".
Jeg intervjuet Kyle MacLachlan-
-da han skulle hedres ved Seattle International Film Festival.
Jeg tok ikke opp "Showgirls", men det gjorde han!
Jeg tror ikke at han kjenner til det vi gjør her, men han snakket om den.
Han holdt fast ved at de laget et drama.
"Vi fikk instruksjoner om å ta i ekstra med følelsene og bare adlød."
Hans budskap var: Ikke tro at noen som var med og laget filmen,-
-trodde at det var noe annet enn et gripende drama.
For å besvare ett av spørsmålene mine-
-om hvordan Elizabeth Berkleys opplevelse hadde vært-
-da hun måtte takle konsekvensene av kritikerslakten-
-hun kom ut for da "Showgirls" kom,-
-begynte jeg å søke på nettet etter hva hun var med i senere.
Det første jeg fant, var "Handmade Modern".
-Kom ut, Elizabeth! -Hei!
Det var et tv-program i 2005, ledet av Todd Oldham.
Man ser at han lengter etter å slå til, og til slutt gjør han det.
-Du har jo båret så små kostymer. -Noe i den retningen.
Den filmen var definitivt kontroversiell da den kom,-
-og pussig nok har den fått et nytt liv som en slags kultfilm.
Hvis noe ikke blir en suksess, forsvinner det iblant helt.
Den har pussig nok fått et interessant liv i ettertid.
Hun innrømmer til en viss grad at det var en kalkun,-
-men det var nesten søtt at folk snakket om den.
Hun sier ingenting om hva de sier, men de snakker i alle fall om den.
I 2008 var hun med i Chelsea Handlers talkshow.
Vi fortsetter til "Showgirls", som jo var et havari av en film.
Det var den første anledningen jeg fant-
-da noen på tv gikk over grensa og sa at filmen var dårlig til henne.
Elizabeth gir en alternativ tolkning av filmen som er helt fantastisk.
Den er overdrevet og morsom, og det var meningen.
Nå har folk oppdaget det morsomme.
Filmen var bevisst morsom og overdrevet.
Det var smart å endre historien-
-om hva denne filmen betyr, og har betydd for så mange.
-Du fikk mye dritt. -Det var tøft.
Jeg fikk ingen hjelp med å takle det, og det var vondt.
"Elizabeth har fått kritikk for sitt overdrevne skuespill."
"Det skyldtes først og fremst meg."
"Jeg ville ha overdrivelser fordi jeg mente at det passet filmen".
På slutten kjører Nomi til Los Angeles.
Kanskje gifter hun seg med en nevø av en styrtrik designer,-
-får et barn, bor i Beverly Hills og blir vegetarianer.
Jeg vet ikke.
-Er du klar til å danse? -Ja.
-Hva er det? -Dansetabletter.
Jeg er så lykkelig!
Elizabeth Berkley tøyset nylig med den "Skulk"-scenen-
-i "Dancing With the Stars".
Jeg håper at hun nyter kjærligheten hun får av camp-fans for "Showgirls".
I løpet av den 20 år lange historien til "Showgirls"-
-har det aldri blitt samlet så mange mennesker for å se filmen.
En som jobbet med filmen, burde få si noen ord.
Jeg elsker at hun presenterte filmen på visningen i Los Angeles.
Hun fikk visst stående applaus.
Får jeg fikse neglene deres en gang?
Jeg er glad for at hun kan få oppleve denne renessansen.
Dette er en spesiell kveld som tok 20 år å komme til.
Det føles utrolig å være her med 4000 mennesker!
Det er som en sirkel som sluttes.
Jeg fikk aldri oppleve en visning med et publikum som tok den til seg.
Dere skal få nyte denne kvelden, men først skal jeg gjøre noe for dere.
La forestillingen begynne.
Spørsmålet er hvem som har rett om "Showgirls".
Er den elendig eller et misforstått mesterverk?
Vi har alle rett. Den er en drøm.
Den har fått oppreisning kommersielt og kunstnerisk.
Opphavsmannen og noen av de involverte har forlikt seg med den.
"Showgirls" er en film man ikke kan yte rettferdighet-
-ved bare å hylle eller forkaste den.
Man yter den rettferdighet ved å kunne gjøre begge deler samtidig.
Det er den respekten den fortjener, og som jeg prøver å gi den.
Tekst: Jan Helge Hordnes BTI studios