Enkelt uttryckt fortsätter vi nog att prata om "Showgirls"-
-för att vi inte är färdiga med den.
-Vad ska du göra i Las Vegas? -Dansa.
Vi är nog inte färdiga med den eftersom vi inte har listat ut-
-vad "Showgirls" betyder som film.
Cristal Connors definierar Las Vegas.
Sättet på vilket vi kan gilla nåt som har såna brister och är så konstigt-
-har inte nått sin fullbordan.
En film bär sin 17-årsgräns med stolthet, och knappt mer än så.
Den handlar om strippor.
Många säger att Hollywood gör porr.
Dessutom saknade kritikernas reaktioner en förståelse för det.
Filmen har varit omtalad länge, men kritikerna avfärdade den snabbt.
"Showgirls" överträder gränsen för ansvarsfullt filmskapande.
Den blev utskälld och avfärdad av både smakdomarna och biopubliken.
-Usel film. -Jag avskydde den.
-Den är rå. -Dålig skådis, men hon är snygg.
-Hon hör hemma i "Pang i plugget". -För verklig och rå.
Först när den blev älskad som nåt dåligt eller fånigt...
Utan vidare omsvep: "Showgirls"!
-...eller sett skämt... -Jag älskade hundmat.
...som den hittade sin publik och människor som tog den på allvar.
När jag såg Paul Verhoevens andra filmer-
-insåg jag hur mycket jag först hade missat.
De filmerna blev ett ramverk.
Nomi Malone är allt som Las Vegas handlar om!
En film orsakar en hel del uppståndelse i Hollywood.
Inte bara för att den är vågad.
Regissören hoppas på nåt som brukar innebära katastrofala besökssiffror:
17-årsgräns.
Filmen handlar om moraliska värderingar och andliga val-
-för en ung, 19-årig kvinna.
Den handlar om oskyldighet och valet att inte bli depraverad.
Det är en roll som inte ens etablerade skådespelare får så ofta.
Många saknar starka kvinnor på film.
Det här är en kvinna full av passion, styrka, kraft och sexualitet-
-och annat som jag ville utforska.
Många tycker att det är fel att skildra sex.
Att det nästan är kriminellt att skildra sex, och jag håller inte med.
Sexualiteten är inget att vara rädd för.
KALKONEN SKRÄP
"Showgirls" handlar om hur två män möjligen tog en massa kokain-
-och blev höga på makt i Hollywood-
-efter en kass film om en lesbisk ishackemördare som blev en succé.
De valde att använda makten och Hollywoodpengarna-
-till vad som skulle vara ett drama om en kvinnas väg upp i Las Vegas-
-men slutade nästan som en dokumentär om sin egen tillkomst.
Var det här verkligen vad de ville?
När "Showgirls" kom var jag alldeles för ung för att förstå nåt-
-förutom det jag förstod genom att läsa tidningar.
Jag hade förstått att många biofilmer handlade om varför sex var farligt.
Samtidigt såg jag samma saker utspela sig i verkligheten.
1995 var en ganska olycklig tidpunkt för en film av det här slaget.
Verhoeven och Eszterhas film är den dyraste nånsin med 17-årsgräns.
Det är en sjaskig, menlös berättelse om en hyperaktiv eyeliner-pundare.
Såna här filmer lockar till sågningar som blir som egna verk.
Kritikerna vill göra målande beskrivningar av hur dåligt det är.
Filmskaparnas prat om visioner, konstnärskap och ärlighet-
-får en att vänta sig en sexuellt laddad film om Dalai lama.
Klandra inte Verhoeven, som gjort de fyndiga "Robocop" och "Total Recall".
Skurken här är high concept-swamin Eszterhas.
Elizabeth Berkley från "Pang i plugget" spelar Nomi Malone-
-en slampig blondin med intellekt som en glödlampa.
När hon inte är naken, otrevlig eller både och-
-försöker hon spela snäll men påminner mest om Joan Crawford.
Det är inte sexigt, och inte hon heller.
Hon har ett hårt ansiktsuttryck. Den andra kvinnan var mer attraktiv.
Den är varken attraktiv eller originell sett till manuset.
Om Verhoeven inte gjort bra filmer förut hade det varit mindre störande.
Att schimpanserna som hamnar i omklädningsrummet bara bajsar-
-är ovanligt god smak för den här filmen.
-Sämsta film: "Showgirls"? -Korrekt.
Det var rätt uppenbart.
Den fick även pris för sämsta skåde- spelare, manus, regissör och sång.
"Showgirls"!
Årtiondets sämsta film är... "Showgirls"!
Aj.
"DEN FJÄRDE MANNEN" REGI: PAUL VERHOEVEN
Jag såg "Showgirls" 1999, och det var sent.
När den kom 1995 var det bara misogyn smörja som jag vägrade se.
1999 ringde bästa vän Mindy, som är den som brukar tipsa mig om konst.
I skolan tipsade hon om Velvet Underground och Margaret Atwood.
1999 sa hon att hon just hade sett "Showgirls"-
-och att jag omedelbart skulle hyra den.
Den börjar med att Nomi liftar med en enorm väska-
-och en rebellisk skinnjacka.
Till och med sättet hon håller tummen på-
-är som om en utomjording kom till jorden och försökte lifta.
Efter kanske sex minuter hade jag så många frågor.
Du kan sitta närmare om du vill.
-Dålig idé! -Lugna ner dig.
Nomi fortsätter att reagera bisarrt på när folk försöker hjälpa henne.
-Du. -Dra åt helvete!
Varifrån kommer du?
Olika platser!
Inget får var litet eller tråkigt. Varför röra nåt som man kan sparka?
-Var trevlig. -Låt bli mig!
-Du får tusen dollar för det här. -För det här, ja!
Jag stannar.
Varför stanna försiktigt när man kan riskera att orsaka en trafikolycka?
Det där är min bil!
-Jag vill ha min jävla väska! -Låt bli bilen!
Här är magen.
"TURKISK KONFEKT" REGI: VERHOEVEN
"SVART BOK" REGI: VERHOEVEN
Om man tittar bort riskerar man att missa en bilkrasch eller en spya.
Molly räddar henne precis när hon håller på att bli påkörd.
Kärlekstemat spelas, och man tror inte sina ögon.
"Är det så här filmen är? Är de själsfränder nu?"
De första sex minuterna gav Mindy rätt.
Det är en misslyckad, sexistisk, uselt skriven film-
-men det blir en sorts komedi man nog inte kan göra med flit.
Det gör den ovanlig och värdefull.
Det måste kännas konstigt att ingen kommer på dig.
Jag ville se den med andra, på grund av de bisarra inslagen.
"Hörde och såg jag rätt nu?"
Om man visste lite om vad den var tänkt att vara-
-blev den en oerhört slagkraftig komedi.
Jag vet inte hur bra du är och på vad-
-men om det är på Cheetah's så är det inte dans, så mycket vet jag.
Du vet ingenting!
Det är inte roligt.
Det är inte roligt!
Mina vänner hade inte sett den men hört talas om den.
En av dem satt i styrelsen för en biograf och föreslog en visning där.
Jag gjorde en kväll, och publiken gillade det.
Jag fick en kväll till, och det blev kö runt kvarteret.
Så uppstod den första visningen för att skratta åt "Showgirls".
Rada upp dem.
Visa brösten.
Det är en topless-föreställning. Visa brösten!
Det var en tacksam måltavla, och jag är skeptisk till kritiker-
-som tycker att de är träffsäkra när måltavlan är så stor.
Vinklarna som folk försökte träffa den från var rätt enkla och bekväma.
"Showgirls" signalerade till Verhoevens fans-
-att den är som hans andra filmer. Den har samma perspektiv.
Första gången jag såg den var rätt typisk.
Jag var fjorton år när den kom och ville se den.
Mer ovanligt var att mitt intresse berodde på sågningen i Daily Mail.
Jag minns att jag läste recensionen en fredagsmorgon vid frukostbordet.
Att kritikerna sågade den är på en nivå begripligt.
Vissa aspekter av berättelsen, roll- figurerna, dialogen och dramaturgin-
-är befängda, överdrivna eller rätt fåniga.
Jag har aldrig haft en sån klänning.
Den skulle passa mig.
-Eller hur? -Ja.
Det som visade att recensionerna var oärliga, och det som retar mig-
-är att folk skrev: "Den är dessutom så dåligt gjord. Vem klippte den?"
"Varför är den så ful? Var är Verhoevens hantverk?"
"Du är uppenbarligen helt jävla dum i huvudet."
-Vad tycker du? -Herregud.
Det är en vacker, smart film.
Inte bara i koreografin, utan även de olika uppsättningarnas fonder.
På Stardust rör den sig från bibliska spektakel, som Cecil B. Demille-
-till mc-inslagen och Busby Berkeley.
Det är som en historik över musikaler och exploatering.
Den har underbart expressionistiska bilder-
-som dödskallen ovanför Gina Gershons axel.
Vad tyckte ni om föreställningen?
Det är den bästa jag medverkat i. Jag hoppas att jag gör den rättvisa.
Eller Kyle MacLachlans onda telefon- samtal med vulkanen i bakgrunden.
Kom tillbaka, din dumma jävel. Jag vet.
Det här är väldigt skickligt, smart och avsiktligt.
Av de tre påståendena i min bok sätter man nog "skräp" först-
-eftersom den togs emot så.
Det är en skräpfilm som får upprättelse som ett mästerverk-
-och inte ett mästerverk som visar sig vara skräp-
-som "Forrest Gump" eller "American Beauty"-
-där det tar lite tid innan man inser hur lömska de är.
"Showgirls" är motsatsen.
-Har du problem med bröstvårtorna? -Nej.
-Upp med dem, då. -Va?
Lek med dem.
Den är otroligt och ogenerat smaklös.
Nyp lite i dem. Annars gör jag det.
På nån nivå är den kanske dålig.
Använd is.
Den är samtidigt, på sätt som inte tar ut det-
-väldigt bra och uppenbarligen ett verk-
-av åtminstone en regissör som vet vad han gör och gör nåt intressant.
-Vad gör du här? -Jag hade en audition.
"Skräpmästerverket" är idén att den är båda sakerna samtidigt.
Jag skulle rentav säga att de sätt som folk inte fattade den på-
-är de som avsiktligt blandas med eller anspelar på sånt som är bra-
-och gör filmen helt unik.
Det finns inget liknande.
Alla scener med speglar som en del av produktionsdesignen-
-ger många visuella möjligheter.
Det är en film med stor vikt på utseende och med en viss narcissism.
Cheetah's och Stardust är delvis förvrängda spegelbilder av varandra.
Den första och den sista scenen speglar varandra.
Filmen har många djupa strukturella aspekter.
Vi har också dubbleringen av rollfigurer-
-framför allt Nomi och Cristal.
-Vad tyckte ni om föreställningen? -Jag hoppas att jag gör den rättvisa.
Antingen är Nomi nästa Cristal, eller så var Cristal Nomi.
De två ägnar mycket av filmen åt att försöka bedöma varandra.
Nomi tar efter Cristal.
Spegeln fungerar också på så sätt, enligt Verhoevens avsikt-
-att den hålls upp mot samhället och speglar det.
MGM trodde nog inte att biobesökarna ville se verkligheten återspeglad.
Det skulle vara en flykt, men man kan inte fly från verkligheten i den.
Speglar? Är det storheten i det här? Speglar?
Är speglarna eller den snurrande kameran här bättre-
-än "Lady från Shanghai"?
Som kritiker försöker jag alltid göra snälla tolkningar av dåliga filmer.
Det är fascinerande hur en film med en utmärkt regissör-
-utmärkta skådespelare och en hyfsad manusförfattare-
-kan bli så usel.
Den tillhör inte de sämsta filmerna nånsin eftersom den är underhållande-
-men däremot de mest patetiska-
-eftersom filmskaparna nu verkar se den, av nya intervjuer att döma-
-som missförstådd eller full av förbisedda kvaliteter.
"Showgirls" är fruktansvärt trivial och mainstream.
Den är en menlös kalkon-
-som låtsas att alla kroppsdelar och sex gör den vågad.
I själva verket är den bara en klyschig kopia.
Till strukturen är den lika originell som vilken tv-skräpfilm som helst.
Det är vad den är, men med den fantastiska regissören Verhoeven.
Paul Verhoeven uppfann i princip nederländsk kommersiell konstfilm.
Hans biografi är fascinerande.
Han blev nästan akademiker p.g.a. sina studier-
-och han blev nästan djupt religiöst p.g.a. en tidig flört med kyrkan.
Verhoeven, som gjorde sig ett namn-
-med två sexkomedier - "Business is Business" och "Turkisk konfekt"-
-blev en frisk fläkt, men även lite skrämmande.
Nederländerna är ingen fientlig eller förtryckande plats.
Det finns en motvillig tolerans för mycket konst och kultur.
Verhoeven tänjde på de gränserna.
En film som "Turkisk konfekt" går inte obemärkt förbi-
-och den blev Oscarsnominerad.
Den förlorade bara eftersom Truffaut gjorde "Dag som natt" samma år.
"Spetters", om tre unga män som vill bli tävlingsmotorcyklister-
-fick honom i princip utslängd ur Nederländerna.
Folk tyckte att våldet, homofobin och avskyn mot det blev för mycket.
Delvis gillade de inte bilden av landet den visade.
Filmen är inte homofobisk, men den handlar om homofobi.
-Vi sminkar dig. -En avsugningsmun.
Nu känner vi igen dig, din smutsiga bög.
Verhoevens nederländska filmer är verk-
-av en person som jobbar på ett fritt, väldigt europeiskt sätt.
Till slut drar han det så långt det går-
-och blir landsförvisad till Hollywood.
Många europeiska filmskapare försöker ta sig till USA.
Verhoeven skickades nästan dit efter att ha blivit utslängd.
Sen kom hans filmer i USA, som blev inflytelserika på andra sätt.
Om man gör en historik över amerikanska storfilmer-
-får Steven Spielberg och James Cameron var sitt kapitel-
-men det roligaste kapitlet är det om Verhoeven.
Att i mitten av 90-talet se en film som var så udda och originell...
Att studion lade pengar på den var rätt roligt och förvånande.
Under inspelningen av "Starship Troopers" gratulerade nån honom-
-till en konstfilm för 120 miljoner dollar.
Det är en berättelse som Hollywood- historiker och filmkännare älskar.
Den hjältemodiga regissören som lyckas göra sin drömfilm-
-och lurar smaklösa producenter som struntar helt i konstformen-
-medan regissörerna är konstnärer.
Det gör "Starship Troopers" och "Showgirls" så speciella.
Det känns nästan som om nån drev med filmstudiorna.
De fick avantgardistiska skildringar av USA:s kultur, via sex och krig-
-som nog inte var vad de räknade med.
Vi tar värvning i minst två år, och så länge som det krävs.
Hans drivkraft bakom att skildra USA och dess kultur är alltid tydlig.
-Bomba dem innan de bombar dig! -Det vill jag ha!
Bilden är negativ.
Modell 209 är en självständig polisrobot.
Den är programmerad för stadsmiljö, men det är bara början.
En film som exempelvis "Robocop"-
-är öppet kritisk mot polisarbetet i USA och har bara blivit mer relevant.
Du ska nog göra som du blir tillsagd.
-Du har fem sekunder på dig. -Hjälp!
Fyra, tre, två, ett.
Jag har nu tillstånd att använda fysiskt våld.
"Basic Instinct" handlar om hur mindre intelligenta amerikanska män-
-gärna ser sig som hjältar, vilket är min favoritdel av den.
-Jag trodde att jag hade sett allt. -Tyckte du att det var så speciellt?
Jag sa till henne att det var århundradets knull.
Vad tyckte du...?
Sen kommer "Showgirls" och bara: "Las Vegas suger."
"Ni tror att det är ansvarsfull hedonism"-
-"men det är lika vidrigt som alla andra delar av er kultur."
Det var lustigt att se kritiken med tanke på "Basic Instinct"-
-då Verhoeven försökte göra en Hitchcockfilm.
Han försökte överträffa en av den moderna filmens största regissörer-
-och det gillade folk.
Det är intressant att Verhoeven blev förstådd i USA-
-som satiriker och samhällskommentator-
-så länge hans filmer huvudsakligen kretsade kring våld.
Sex vara nåt i bakgrunden, som hororna i "Robocop"-
-eller strippan med tre bröst i "Total Recall".
Duscharna i "Starship Troopers".
Jag gillar för övrigt alla de inslagen.
När han flyttade det till förgrunden och gjorde en mer sexuell film-
-som "Basic Instinct", som ändå höll som thriller, eller "Showgirls"-
-såg folk honom plötsligt inte längre som nån rolig satiriker.
De sa bara: "ViIket pervo."
Som om pervon inte kan vara roliga.
1992 samarbetade Verhoeven och Eszterhas med "Basic Instinct".
Nu tog de i ännu mer, övertygade om att de kunde göra vad de ville.
Jag gillar att provocera, helt klart.
Kan jag provocera med hjälp av sex eller nakenhet så gör jag det.
Jag är lite som ett barn. Det är roligt att provocera.
Jag ville göra en musikal som inte var ytlig och som hade flera lager-
-och som utmanade landet och biobesökarna.
Ingen regissör passade bättre än Verhoeven-
-och ingen manusregissör bättre än jag.
Det blev en bra kombination.
Joe Eszterhas var under en period-
-den bäst betalda manusförfattaren i Hollywood.
Han började som journalist.
Han skrev sensationalistiskt och hysteriskt men även intelligent.
Han har en väldigt...
...oanständig, sjaskig, vulgär sida.
Gillar du telefonkiosker?
-Telefonkiosker? -Du gör det säkert bara i sängen.
"Flashdance", som han skrev, hade ett koncept som var typiskt 80-tal.
Svetsare på dagen, strippa på natten.
Han är den sortens berättare.
Det är naturligt att han och Verhoeven kom överens-
-liksom att de sen blev osams.
Om man läser om "Basic Instinct"- inspelningen så bråkade de.
Gayaktivister menade att "Basic Instinct" har ett homofobiskt manus.
Eszterhas, som skrev det, gick offentligt ut och höll med.
De blev osams efter "Showgirls", även om de var överens när de gjorde den.
Såna misslyckanden stärker inte banden mellan samarbetspartner.
En sak jag älskar att hata med Eszterhas-
-är hans kärlek för små symboler som ska stå för hela världen.
Det finns återkommande teman i "Showgirls".
Ett stort är kvinnor som pratar om chips och naglar.
-Ska du titta på tv och äta chips? -Ja.
Var är chipsen?
Kolla!
Naglarna är överallt i "Showgirls".
-Din vän har fina naglar. -Hon fixar dem själv.
Hon kanske kan fixa mina.
Kanske pratade Eszterhas flickvän om sina naglar-
-så då måste alla kvinnor göra det.
Jag visste inget om auditionen förrän efteråt.
Gillar du mina naglar?
I tid och otid pratar kvinnor om sina naglar, nästan som nån sorts signal.
"Hej. Du har naglar. Nu kan vi prata."
Inte lika fina som dina.
Jag kan hjälpa dig nån gång.
Det är som om han träffade en dansare som sa:
"Jag tog lektioner och åt råris och grönsaker."
Det blir en kod.
-Du äter väl råris och grönsaker? -Visst.
-Vad vill du ha? -En hamburgare och pommes frites.
Ordna råris och grönsaker.
Titta här!
Chipsen ska nog visa att Nomi är vild och äter mer än råris och grönsaker.
Hon äter en hamburgare i bilen.
Du verkar gilla den där.
-Varifrån kommer du? -Olika platser.
Ett stort tema är Nomi Malones utstrålning.
Alla blir förälskade i henne och bygger sitt liv kring henne.
Du kan bo hos mig om det behövs.
Det är inget märkvärdigt. Tills du har ett jobb.
Filmen har etniska problem - svartas enda syfte är att hjälpa Nomi.
De finns där för att älska och tro på Nomi på sätt hon inte kan själv.
Lyssna nu.
Du har mer talang än nån annan jag har sett.
Det räcker inte heller med att vara naken - man måste prata om det.
Nomi, ser mina bröst större ut?
Det saknas ett intresse för faktiska människor.
Det är mer som nån sexkarikatyr.
Jag har mens.
-Säkert. -Kolla.
Det är som om en 13-åring fantiserar om vad vuxna gör på nätterna.
Där ser du.
Genus och sexism är relevant både i filmen i sig och hur den gjordes.
Verhoeven respekterar inte kvinnliga skådespelare eller rollfigurer.
Han lurade Sharon Stone att spela in den där scenen som alla älskar.
Han visste nämligen bäst - som han alltid gör.
Trevligt.
"Sharon Stone arg efter att ha sett scenen."
Det är typiskt för Penny och Cristal.
Om personen vid inspelningen som har mest strukturell makt på alla sätt...
Han är regissör, så han bestämmer, och han är en vit heterosexuell man-
-som drar in pengar i en mäktig bransch-
-så han kan tvinga en kvinna att göra det han vill.
Det är misogyni som reproduceras.
-Du kommer väl upp där nånstans? -Ja, och väntar på att uppträda.
Jag älskar nakenhet - både manlig och kvinnlig.
Kvinnokroppen är fantastisk, attraktiv, sexuell och vacker.
Kvinnor strävar efter att påverka samhället på allvar.
Efter att ta plats i Högsta domstolen, bli presidenter-
-och fatta de beslut som påverkar oss alla.
De målen är viktiga.
Jag struntar i om ni lever eller dör. Ni ska dansa och le.
Att skildra nån vars främsta mål är att bli strippdansös...
Det är så aningslöst inför vad som är viktigt för samhället och kvinnor-
-att det är skrattretande.
Vilken kontrast mot "Pang i plugget".
Det kändes som ett naturligt steg. Jag vill spela olika sorters roller.
Det är ett bra tillfälle för att ta risker och prova nåt nytt.
Jag växte upp med Jessie Spano och "Pang i plugget".
En skönhetstävling? Vilket sexistiskt slöseri med tid!
Jag drömde om att ta mina nyfunna feministiska principer-
-och skrika på alla dumma killar i klassen som hon.
Det här är sexistiskt.
Vi pratar om att det har varit dags för en kvinnlig president länge nu.
Precis som vanligt med kvinnor - alltid sena.
Jag tänkte mycket på rollfiguren Jessie-
-och jag förknippade Elizabeth Berkley med henne.
Det finns en tradition med unga kvinnor som vet-
-att de för att ta språnget från barnstjärna till vuxen skådis-
-måste göra nåt som är lite mer provokativt-
-än vad som är nödvändigt.
Att hoppa över ett steg i mognaden och gå direkt till "sex hela tiden".
Man kan ju invända med att hon var konfrontativ i "Pang i plugget".
Ibland måste man göra sånt man lovat att inte göra.
Hon kunde säga vad som helst och var dansare.
Det kunde ha funnits en chans för henne att göra en karriär av det.
I stället blev det bara en rad scener-
-där hon ständigt är i ett väldigt högt känsloläge.
Subba.
Livet är inte rättvist-
-men det känns som om den filmen skapade en bild av hennes förmåga.
Nu är vi nog mer benägna att se att det handlade mer om Verhoevens regi.
Då var det bara: "Hon är för intensiv - anställ inte henne."
-Nomi! -Håll i henne!
-Det var hon som började. -Dra åt helvete!
Hennes karriär hade varit "Pang i plugget"-världen med pålagda skratt.
Det är en väldigt speciell sorts skådespeleri.
Där ser ni, USA. Avgör själva.
En ung skådespelare i Nomi-rollen...
Det kändes som en James Dean- eller Robert de Niro-roll - den är enorm.
Hade den varit med i en riktig film hade den gjort henne till stjärna.
Jag har tränat för rollen hela livet - jag har dansat i tolv år.
Jag, precis som Nomi, kan inte leva utan dans.
Jag har tur som har hittat nåt som ger mig en sån glädje.
Många hittar aldrig nåt sånt. Bättre än så blir det inte.
Det skadade hennes karriär och tog hennes andra stora nöje ifrån henne.
Jag tycker synd om henne. Hon fick chansen och sa ja.
Det var bara smärtsamt för henne att bli påmind om "Showgirls".
-Heter du nåt? -Nomi.
-Nomi! -Jag heter Nomi Malone.
Jag är inte först med att påpeka att "Nomi" är en ordlek.
Det har flera betydelser.
Min vän Nomi är dansare.
"Nomi" som i "know me" - "lär känna mig", eller "no me" - "inget jag".
Eller "No, me!" - "Nej, jag!"
Du vet inget om mig.
Jag vet inte om Eszterhas tänkte på det, men det fungerar.
Tanken att Nomi är ett artistnamn-
-för nån som i själva verket heter Polly Ann...
Polly Ann Costello! Din far dödade din mor och sen sig själv.
Vi ses, Pollyanna!
Namnet brukar symbolisera nån som är godtrogen.
Nån som är naiv och aningslös.
-Fin klänning. -Tack. Den är från Versass.
Det är Nomis berättelse. Polly Anne Costello blir Nomi Malone.
Det finns en känd artikel av regissören och kritikern Jack Smith.
Han skrev en jättebra text om Universals B-film "Cobra Woman".
Han skriver om Maria Montez, som var med i många Universal-filmer.
Hon brukade spela roller med etniska drag.
Han argumenterar för att det är den främsta skådespelarinsatsen nånsin.
-Vem är du? -Jag är din syster.
Han är inte ironisk eller sarkastisk.
Kung Kobra!
Han älskar den eftersom hon, när hon spelar kobrornas drottning-
-är så inne i det att det når helt otroliga höjder.
Mina damer och herrar! Stardust presenterar stolt miss Nomi Malone!
På många sätt känns Berkleys prestation i den filmen så för mig.
Hon står i centrum, och hon måste bibehålla sin hysteriska energi-
-under hela filmen, från början till slut.
Det är en sorts skådespeleri som man inte ser på film längre.
Midnight Mass presenterar stolt miss Peaches Christ.
Ett klimax kan knappt bli bättre än att man forsar fram ur en vulkan-
-så det är så vi brukar inleda.
Ibland kommer jag ut som Cristal och ibland som Nomi.
Det finns alltid nån yngre och hungrigare-
-som kommer nedför trapporna efter en.
Sen är det nån sorts huvudakt, som har skiftat genom åren.
Efter alla år med föreställningar-
-har den scenen nog förändrats så mycket att vi har gjort hela filmen.
Vi vill ta en ridtur på Nomi-ponnyn i ett privat rum.
Vad kostar det? En dollar?
Den är perfekt.
-Nix. Beklagar. -Okej.
Du kan väl få Zack här att komma i brallorna medan jag tar på mig själv?
Man fattar eller inte, men för oss som fattar kan det bli en religion.
KULTEN MÄSTERVERK
I San Francisco började jag uppträda på dragklubben Trannyshack.
Den var nyöppnad.
Efter några år skapade vi föreställningen "Midnight Mass".
Det var en hyllning till nattbio.
På den tiden hade Landmark Theatres nattvisningar av filmer.
Programmet var vad man kan beskriva-
-som klassiskt midnattsutbud, som "Taxi Driver".
Du måste skoja. Det här är en snuskig film.
-"A Clockwork Orange". -Sluta! Snälla!
Kanske nåt av John Waters, om man hade tur.
Nästa paket du kommer hit med får du uppkört i röven.
När jag ville göra en visning av "Showgirls" sa bokaren:
"Den där med Demi Moore?" "Nej."
-Mamma! -Älskling.
"Nej! Det är 'Striptease', och den struntar jag i."
Gillade ni föreställningen?
Vi fick experimentera ordentligt efter nitton föreställningar.
Vi rev den fjärde väggen, som ändå aldrig fanns där-
-och började med lap dance.
Visa era stora popcorn!
Man fick en lap dance på köpet till en stor popcorn.
Då kör vi!
De var smutsiga, motbjudande, skräckinjagande dragqueens.
I San Francisco kan vem som helst vara dragqueen.
De kom ut där med skit på trosorna.
Det jag begärde var att de skulle skrämma publiken.
Den har definitivt de rätta dragen för att bli en kultfilm.
-Dra upp klänningen! -Det här är mer fett än du klarar av.
Du skulle aldrig hitta rätt.
Den blev missförstådd...
Jag skulle behöva pissa på dig som ledtråd.
...när den kom.
T.ex. "Rocky Horror Picture Show", "Showgirls" och "Mommie Dearest"-
-tenderar att gå för långt för mainstream-publiken.
Varför gör du så här? Sitt stilla.
Det tar ett litet tag innan kultföljet byggs upp och kan säga:
"Vi älskar Faye Dunaway i 'Mommie Dearest'."
Ska jag strunta i mina fans? De betyder allt för mig.
Den har ett stort värde, och dessutom vill jag se den om och om igen.
Jag vill lära mig alla repliker.
Inga trådgalgar!
Varför finns det trådgalgar här? Jag sa ju:
Absolut inga trådgalgar!
Man kan ta en sån film och säga:
"Den är inte till för er. Den är till för oss."
Det är Elizabeth som publiken ständigt återkommer för att se.
Det är en så fantastisk och bisarr rolltolkning.
Ursäkta!
-Vad händer? -Det undrar jag också.
Gina Gershon är lysande.
Hon har sagt att hon spelade filmen som dragqueen och liksom förstod.
Kan du fixa min naglar?
Hon ger intrycket att hon vet att hon befinner sig i ett spektakel.
Man kan tänka på myten om gudadrottningen Afrodite.
Plötsligt kommer det nån liten brud och vill vara en gudinna.
Alla säger att hon är det.
Hon säger: "Jag gör dig till en gudinna om du klarar några prov."
Hon fortsätter att klara alla prov, och till slut är hon odödlig.
Kanske två minuter in i filmen började blodet pumpa i kroppen.
Jag blev helt uppspelt.
Det är nåt som skriker "dåligt"-
-när man ser Nomis ansikte och hon slickar sig om läpparna vid vägen.
Jag bokstavligen hoppade i sängen.
Camp-trilogin var fullbordad.
Den består av "Dockornas dal" från 1967...
Bry dig inte om det. Du vet hur bögar kan vara.
..."Mommie Dearest" och nu den underbara "Showgirls".
Det kändes som om den tillhörde samma genre.
Det var kvinnliga rollfigurer som tog sig upp till toppen.
"Mommie Dearest" är sämre än skräp.
Årets sämsta film: "Dockornas dal".
Alla tre är så otroligt dåliga, och samtidigt så medryckande.
Vem tusan är du?
Det finns ett tillkämpat allvar som skådespelarna försöker skildra.
Varför kan du inte behandla mig-
-som jag skulle bli behandlad av vilken främling som helst?
För att jag inte är ett av dina fans!
Det är filmernas och berättandets fullständiga misslyckande-
-som gör dem så roliga och liksom omoraliska.
Högre. Inte så högt.
Håll takten.
Ett, två, tre!
Upp!
Upp! Kom igen!
Okej, det räcker. Tack, mina damer.
Det var tre fullträffar. Civilisationen hade lyckats.
Det beror nog på ens ålder-
-hur mycket Elizabeth Berkleys liv påverkar ens upplevelse av filmen.
Jag fick köpa "Pang i plugget" på dvd.
Jag hade läst om avsnittet där hon blir beroende av koffeintabletter.
Jag tilltalades av tanken-
-att Jessie Spano förvandlades till Patty Duke.
Bara en. Och en till.
Hon spelar Neely O'Hara i "Dockornas dal", som blir hög på tabletter.
I filmen kallas de "dockor".
Gud!
Jag behöver en docka! Lämna mig inte här!
-Jag behöver dem! Jag ska sjunga! -Jessie!
-Du kan inte sjunga i kväll. -Jo!
Jag är så lycklig! Jag är så lycklig!
Jag är så...rädd!
Det var som om osynliga trådar började sy ihop Nomi i filmen-
-med Elizabeth Berkley som Jessie Spano i tv-serien-
-Neely O'Hara och Patty Duke eller Judy Garland.
Gemensamt förvandlades de långsamt till en sorts allmängiltig rollfigur.
Efter flera år, när jag hunnit se "Showgirls" hundratals gånger-
-var jag i min lilla lägenhet i New York och hade just sett den igen.
Jag tänkte: "Ska jag bara titta på den tills jag dör?"
Jag fick infallet att skriva en bok på vers om "Showgirls".
Jag kombinerade min kärlek till filmen med min kärlek till poesi.
Jag började samma kväll.
Du var på auditionen, va?
Varför?
Jag gav den 2,5 stjärnor av fyra.
Jag tyckte att det kändes rätt, och vissa blev nog förvånade.
Vissa kollegor, som litade på min smak, gick faktiskt och såg den.
Det var nog delen i min recension om hur man skulle ta sig an den-
-som gjorde att de förstod vad som hände.
Jag hatar dig.
Jag vet.
Jag visste att den var löjlig.
Den var annorlunda, och den hade en attityd som jag uppskattade.
När jag bedömde den utgick jag från: "Är den underhållande?"
Ja, men kanske inte på ett sätt som vissa, särskilt män...
Även då var de flesta kritikerna män, och de kanske inte förstod det-
-men en sak jag gillar med Verhoevens filmer är att han förstår kvinnor.
Han ser dem inte som sköra varelser som måste räddas.
Jag fick honom!
Ska vi gå till Spago?
-Var ligger det? -Vid Versass.
Spago-scenen är vad många av oss betraktar som "Showgirls" kronjuvel.
Nomi och Cristal äter lunch.
De ska repetera men Cristal är inte på humör, så det blir en dyr lunch.
Jag älskar att scenen känns som om en hjärndöd Harold Pinter skrev den.
Undermeningen är otrolig, tills man inser att det inte finns nån.
Har de inte råris och grönsaker?
-Gillar du råris och grönsaker? -Ja.
-På riktigt? -Typ.
Här är "Showgirls" som bäst.
Det är värre än hundmat.
Det är det.
Jag har ätit hundmat.
Det är ett surrealistiskt samtal om dansarnas ris- och grönsaks-diet-
-som utvecklas till att de enas i sin kärlek till hundmat.
-Längtande. -Jag älskade hundmat.
Jag också!
Gershon blickar mot fjärran med en tår i ögonvrån-
-och pratar hur hon åt hundmat för längesen.
Vad tycker du om den nya smaken?
"Vad pratar de egentligen om?"
Hundmat har aldrig varit bättre.
De pratar om att äta hundmat.
I slutet skålar de med chipsen, och cirkeln med "Showgirls"-teman sluts.
Hundmat? Du har ju ingen hund.
Hallå! Säg inte att det hamnar i kroketterna.
Duger det åt utställningshundar så duger det åt mina kunder.
De sitter vid bordet, och vi ser en vanlig bild- och motbildklippning.
En massa scener görs så här.
Gershon är till vänster och Berkley till höger.
Det fortsätter så ett tag, under deras absurda dialog.
Sen, när de ska skåla, är Gershon på andra sidan duken.
Det är ett intressant visuellt knep av Verhoeven.
-Han förstör 180-gradersaxeln. -Du har snygga bröst.
Trots att de inte har bytt plats...
-...är Nomi nu till vänster i bild. -Tack.
Det är ett väldigt intressant brott mot den grundläggande kontinuiteten.
-Jag gillar att ha snygga bröst. -Du gillar att visa upp dem.
Det är ett elegant och ganska subtilt - för vi är distraherade av samtalet-
-sätt att visuellt antyda att de på nåt sätt motsvarar varandra.
-Jag känner mig som en hora. -Det är du.
-Nej! -Det är vi allihop.
Vi tar emot pengarna, löser in checken och visar dem det de vill se.
Man vet aldrig vad som ska bli en kultfilm.
Folk säger att kultfilmen kan försvinna-
-eftersom det hela så länge har byggt på Susan Sontags idé-
-om misslyckat allvar.
Inte bina!
Filmen får inte veta om att den är camp.
En film som "Plan 9 From Outer Space" är så dålig att den är bra.
-Stäng av elektrodpistolen. -Den har fastnat!
-Sluta! -Släng den på golvet.
Då bryts kontakten.
Det jag tycker mindre bra om är...
Kan man ha kultfilmer när det finns filmer som "Sharknado"?
Den har en avsiktlig camp-estetik.
Gud välsigne USA.
Camp är misslyckat allvar, förutom när det är en avsiktlig överdrift.
Frågan om avsikt och camp är komplicerad.
Sexuellt och rytmiskt, och med väldigt skarpa rörelser och sånt.
Man snärtar alltid till, så att det verkligen blir sexigt.
Det viktiga är vad som finns där.
Man kan inte lita på manusförfattare och regissörer om deras avsikter.
Ibland vet de inte vad de ville, eller så ändrar de på sin version.
Det var min första musikal.
När jag var liten kom det amerikanska musikaler till Europa efter kriget.
Jag fascinerades av dem.
Verhoeven skrev en bok med bilder som ett komplement till filmen.
Den speglar upplevelsen av att se filmen.
Det är en vackert gjord bok, men den är full av pretentiöst allvar-
-om vad filmen ska uppnå.
Jag håller upp en spegel mot livet. Det du ser här finns i samhället.
Den är skriven som för att berätta om filmens stora framgångar.
Jag har beskrivit det som en broschyr om Titanic.
Sexuell makt är centralt i filmen.
Den har blivit mer värdefull eftersom han sen dess har hävdat-
-att den var tänkt att vara dålig och ett skämt - att det var avsiktligt.
Texterna handlar om vilket betydelsefullt erotiskt drama det är-
-och det andliga kriget mellan Cristal och Nomi.
Den är ovärderlig när man ser filmen och tänker: "Hur fan tänkte han?"
Det här är det närmaste ett svar vi nånsin kommer komma.
Vi drivs av idéer och drivkrafter som ofta är omedvetna.
Vi kan inte definiera dem. Det finns många verkligheter.
Här på Razzies har vi inga regler, förutom att filmerna ska vara...
...kassa.
"Showgirls"!
Verhoeven tog emot sina Razzies för sämsta film och regissör.
Han var den första som tog emot priset på plats.
Nåt hemskt har hänt mig i dag. Jag har fått sju "sämst"-utmärkelser.
Jag är glad, för det var mycket roligare än att läsa recensionerna.
Tack!
Om man gör en film som folk tycker är dålig så glöms den bort direkt.
Det är mycket värre än att hyllas för att ha gjort årets sämsta film.
Tack så mycket!
Vid tillfället kändes det sunt och rimligt-
-men i och med försvaret som kom senare blir det mer förvirrande.
Jag använde en stil som nog inte är så välkänd över lag.
Den bästa jämförelsen är tyska målningar från 20- och 30-talen.
Det kallas expressionism.
Det var kanske svårt på den tiden att se det som en möjlighet inom film.
Det är en annan teori.
Du skrattar. Du tror att jag hittade på det i går.
-Tänk att jag köpte den! -Vi firar.
Jag bjuder på en burrito. Kanske till och med fajitas.
Också i förhållandena mellan Nomi och Molly-
-och mellan Nomi och Cristal...
-Jag måste gå. -Ska du inte ge mig en kyss?
...finns det en queer röd tråd i filmen, mycket av dess mottagande-
-och mycket av fankulturen.
Parallellen mellan "Showgirls" och gayupplevelsen är att Nomi-
-ger sig av för att återuppfinna sig själv och jaga sina drömmar.
Det är nåt som många queerpersoner gör.
De lämnar småstaden och eländet och återskapar sig själva helt-
-med ett nytt namn, en ny identitet och nya drömmar.
Nomis ankomst i Las Vegas är nåt många har upplevt-
-när vi har kommit till Las Vegas, New York eller nån annanstans.
Nomi når också fram för att hon vågar använda sin sexualitet.
Jag gillade att du kom.
Hon vill ha sexuell uppmärksamhet och använder sex som ett verktyg.
Det är ovanligt hos kvinnliga rollfigurer.
De är ofta offer, omedvetna om sin makt eller oskuldsfulla.
För Nomi är sex ett verktyg. Jag säger inte att det är bra och sunt-
-men det är nåt som är bekant för homosexuella män-
-som jag inte tror att strejta personer har upplevt på samma sätt.
Stanna med mig.
Nomi bygger upp en sorts familj, även om den kanske inte är så sund.
De verkar besatta av osund sexuell uppmärksamhet-
-men de tar hand om varandra.
Det är nog nåt som tilltalar homosexuella män.
När en av hennes vänner blir angripen ger hon igen.
Det är en hämndfantasi som många queerpersoner upplevt.
Vi har blivit förtryckta av vita heteromän som styr världen.
Att vi kan skaffa oss makt med vår sexualitet, som Nomi gör-
-är ett väldigt stärkande budskap.
Jag hade gjort visningar och turnerat runt lite.
Jag jobbade på tidningen Stranger och fick ett telefonsvararmeddelande-
-från nån på MGM som bad mig ringa upp.
Jag var säker på att de skulle tvinga mig att sluta, men så var det inte.
De gillade det jag gjorde-
-och lät mig spela in kommentarer till specialutgåvan på dvd.
Sen förändrades allt, för då hade jag deras välsignelse.
De var glada att jag höll på nu när de hade nåt att sälja-
-med den nya synen på "Showgirls"-
-som nåt annat än den sexiga "Tjuren från Bronx" de försökt sälja den som.
Det blev en chock.
Min "Showgirls"-grej hade kunnat pågå i sex månader - nu blev det 20 år.
UPPRÄTTELSEN SKRÄPMÄSTERVERKET
2003 blev jag ombedd att skriva om "Showgirls" i Film Quarterly.
Det gjorde jag gärna, för min åsikt om filmen hade verkligen förändrats.
Första gången jag såg den tyckte jag att den var förvirrande och ologisk.
Det är lätt att se den som en misslyckad film.
Kom igen!
Det beror på att de flesta går på bio med uppfattningen-
-att filmer måste vara realistiska eller naturalistiska.
Om man ser den igen inser man-
-att vissa scener är spelade och filmade-
-på ett sätt som är anti-realistiskt.
Det är nåt annat som pågår än misslyckad realism.
När jag väl vågade kasta mig ut i den värld som filmen skapade-
-började jag älska den, och inte som i "Den är så dålig att den är bra"-
-utan som en väldigt intressant, ultrastiliserad film.
Det är ont om sånt i det nutida Hollywood.
-Vart ska vi? Du har inte sagt det. -Hem till dig.
Scenen som fick mig att inse att det pågick nåt mer intressant-
-än vad jag hade sett tidigare-
-var förförelsescenen med Kyle MacLachlan och Elizabeth Berkley.
Poolscenen.
Om man tittar på den med en biopublik börjar folk skratta.
Det är uppenbart att den är tänkt att vara rolig, för den är helt galen.
Verhoevens verk har ofta en viss cynism.
Alla bara utnyttjar varandra.
De spelar roller inför varandra - och spelar över.
Alla är i princip tvådimensionella inkarnationer-
-av glupskhet, girighet eller nåt annat.
Är det en skildring av sex eller en skildring av skådespeleri?
Eftersom hon gör det för att gynna sin karriär-
-blir det ett perfekt exempel på "Var det äkta eller inte?"
Koreografin i den där delfinfontän-sexscenen-
-speglar Nomis lap dance för Kyle MacLachlans rollfigur på Cheetah's.
Där var det "se men inte röra". Nu är det riktigt sex.
En barriär mellan dem har rivits.
Hon är i hans hus nu. Han var på hennes plats förut.
Uppvärmningen i form av låtsassexet har på sätt och vis blivit äkta-
-men det är fortfarande en transaktion.
Hon köper en plats i föreställningen och säkrar sin plats på Stardust.
I den här filmens värld är nån alltid på väg upp och nån annan på väg ner.
Släpp fram mig!
Efter poolscenen frågar jag hur många heteromän och lesbiska som är där-
-och om nån är det minsta upphetsad. Svaret blir alltid nej.
Frågan är hur "Showgirls" lyckades bli den minst sexiga filmen nånsin.
Det är ett annat tema. Cristal drar ner Nomis tröja, och brösten syns.
De försöker få det till en stor grej, men de har synts i 1,5 timme.
Det är ingen stor grej att hon visar brösten nu.
Med tanke på hur Verhoeven regisserar kvinnliga skådespelare...
Det är mer skrämmande än sexigt.
Alla rollfigurer är stereotyper.
De vita männen är svin - eller gay.
-Snygg klänning. -Tack. Det är en Versass.
-Va? -Versass.
-En vadå? -Versass, subba!
Man kan absolut vara feminist och gilla "Showgirls".
Vi hade jätteroligt med "Showgirls! The Musical!"
Den gick jättebra. Vi spelade den på tre olika ställen.
Hallå, Las Vegas! Jag heter Nomi Malone!
Vi togs emot väl i New York-
-men i San Francisco fick vi stående ovationer nästan varje kväll.
Att klä av mig i "Showgirls" och stå på scenen är en stärkande upplevelse.
Att ha brösten i ansiktet på folk ger en styrka.
"Jag är modigast i rummet, för jag står här naken och har roligt."
Jag känner att jag är del av ett systerskap-
-och stöttar Elizabeth Berkleys val i "Showgirls" genom att säga:
"Jag gör samma sak. Vad säger ni om det?"
-Kan du ringa din familj? -Jag har ingen familj.
-Några vänner? -Jag har inga vänner.
Varifrån kommer du?
Olika platser!
Nomis bild av Las Vegas är nog rätt normal för många i den åldern-
-men hon är speciell också, för hon är en lättretad tjej.
Hon drar till sig problem.
Sån var inte jag när som 16-årig mormon kom till Las Vegas.
Anhöriga?
Jag har ingen bra relation till mina föräldrar och har blivit förskjuten.
Ett tag kände jag mig som ohyra.
Jag älskar den här filmen av märkliga, oväntade orsaker.
Det är en hjälteresa med en helt osannolik huvudperson.
Som om en lampa tänds.
Verhoevens vision för filmen passade för vågat berättande-
-men att faktiskt leva på det sättet gör en illamående.
2011 hamnade jag i New York-
-ivrig och entusiastisk och inställd på att bli en stjärna.
Jag jobbade som karaoke-dj ett tag.
En typisk New York-berättelse - jag var fattig men lycklig.
När jag jobbade som karaoke-dj blev jag drogad av kvällens sista kund.
Han tog med mig hem och våldtog mig.
Det...knäckte mig och fick min värld att rasa samman.
Jag blev lamslagen av ptsd och hade inte tillgång till välfärden.
Jag levde på krympande besparingar och blev till slut vräkt.
Jag kunde inte jobba och slutade prata i några månader.
Jag gick ner 4,5 kg på en vecka. Det var hemskt.
Jag hade inte råd med mediciner, så det var illa.
Jag hade en pojkvän som verkligen var omtänksam.
Han såg en affisch för en audition för "Bayside! The Musical!"
Han höll min hand och sa: "Jag skulle verkligen bli stolt om du går dit."
Jag gjorde det, och jag sjöng en egen sång om övergrepp.
Alla skrattade, och jag fick rollen som Jessie Spano.
Rollfiguren var beroende av koffein- tabletter och fick panikattacker-
-så hela rollen var ett enda sammanbrott.
Nu räcker det, Jessie.
-Jag tror att hon har tagit droger. -Droger? Är du galen?
Det var otroligt nog en väldigt katartisk konstnärlig upplevelse.
Jag kunde kanalisera mina egna panikattacker från ptsd:n.
-Jessie! -Jag är så lycklig!
Jag är så lycklig!
Jag är så...rädd!
Jag kunde kanalisera det på scenen och släppa det.
Jag hade inte råd med terapi, så "Bayside" var början på min terapi.
De skiftande tonlägena är påtagliga i "Showgirls".
Man ser en komedi, ett skumt drama, nåt sexigt och sen nåt äckligt.
-Molly är ett av dina största fans. -Låt mig bjuda på en drink.
Med våldtäktsscenen förbyts tonen plötsligt-
-till en rå, detaljerad skildring av ett sexuellt övergrepp.
"Anklagad" hade en sån-
-men "Anklagad" ägnade 90 tråkiga minuter åt att lägga grunden.
"Showgirls" har inte gjort det jobbet.
Vad händer?
Jag berättar för publiken om scenen.
"Molly, filmens enda hyggliga person"-
-"blir slagen och gruppvåldtagen utan orsak, och vi hoppar över det."
"Showgirls" missar aldrig ett tillfälle att korsfästa en kvinna.
Man undrar vad poängen är. Vad försöker de berätta för oss?
När Verhoeven pratar om "Showgirls" är det:
"Ni går i gång på sexuellt våld. Jag ska visa hur det är på riktigt."
Man bara: "Vem pratar du med?"
"Definitivt inte med kvinnorna som ser filmen, för vi vet redan."
"Du är en man som är säker på att du aldrig begått ett övergrepp"-
-"eller känner nån som gjort det."
Det är gravt misogynt att tro att onda män gömmer sig i skuggorna-
-och är så få att man aldrig stöter på dem-
-så att filmer som "Showgirls" behövs för att visa hur ondskan ser ut.
"Molly blir våldtagen, och ingen i nöjesvärlden försvarar henne."
"Nomi inser att hon inte kan acceptera korruptionen."
Filmens värsta våld riktas mot henne-
-och det blir en möjlighet för Nomi att få upprättelse.
-Klarar hon sig? -Ja då.
Det kan vara etnisk, klassrelaterad eller feministisk solidaritet-
-eller bara värsta sortens exploatering.
Verhoeven verkar vara besatt av sexuellt våld eller våldtäktsscener.
Det finns sånt i många av hans filmer.
"KÖTT OCH BLOD" REGI: PAUL VERHOEVEN
"EN FLICKA VID NAMN KATJA" REGI: PAUL VERHOEVEN
Jag tror att platsen där det här först kom till stånd - ursäkta-
-är "Robocop", där det är nåt komiskt-
-att det uppenbara straffet för ett våldtäktsförsök är kastration.
Så skulle en robot med en hjärna från en f.d. Detroit-polis se på saken.
"DEN FJÄRDE MANNEN" REGI: PAUL VERHOEVEN
Jag gillar dig bättre med bar överkropp.
Vänta tills du ser mig med bar underkropp.
Jag tänker på scenen i slutet-
-där Nomi hämnas genom att misshandla Andrew Carver.
Det skildras som nåt stärkande, och det är väldigt cyniskt.
Minsta ljud så dödar jag dig!
Att en kvinna skulle finna sann rättvisa i att orsaka mer smärta.
Hon vet att rättvisans strukturer inte är tillgängliga för henne.
Det är inte misogynt i sig, utan en skildring av misogyni-
-men det är oerhört cyniskt att vi ska se det som en seger-
-för nån av rollfigurerna - Nomi eller Molly.
Det som kompenserar för våldtäktsscenen är Nomis hämnd.
Min favoritdel av musikalen är sången "Whorrior".
Det är en kombination av "whore" och "warrior" - "hora" och "krigare".
Varje textrad, ton och rundspark är terapeutisk och katartisk.
Bara glädje.
Dra åt helvete!
Det är min sång.
Jag bär den med mig.
Det är positivt och konstigt att ha den huvudpersonen-
-som en så katartisk rollfigur.
Den hjälpte mig till mitt bästa jag och mitt nya liv-
-som är lyckligt, sunt, positivt och allt annat som man vill ha i livet.
Alla beundrar vi konstskapare, men kritiker måste vara försiktiga.
Man skriver inte för dem och måste vara objektiv.
Jag skrev inte den här boken för att regissören ska gilla den.
Att han gjorde det och att vi hade intressanta, långa samtal-
-om den filmen och annat, är väldigt trevligt.
2017 intervjuade Adam Nayman Verhoeven inför bokens andra upplaga.
Det är talande att han ansträngde sig för att hålla kontakten-
-eftersom filmen beskrivs som bra i boken.
Jag tror inte att han ser det här-
-som en fascinerande lärdom om hur folks smak förändras.
Han gjorde "Starship Troopers" eftersom maskineriet var i gång-
-och sen gjorde han bara "Hollow Man".
"Svart bok", "Tricked" och "Elle" är gjorda i Europa.
2017 fick "Elle" en Golden Globe som bästa utländska film.
Verhoeven "förbluffad" över "Elles" två Golden Globes.
Isabelle Huppert fick en Golden Globe som bästa skådespelerska för "Elle".
Jag intervjuade Kyle MacLachlan-
-när han skulle hedras vid Seattle International Film Festival.
Jag tog inte upp "Showgirls", men det gjorde han!
Jag tror inte att han känner till det vi gör här, men han pratade om den.
Han höll fast vid att de gjorde ett drama.
"Vi fick instruktioner om att ta i extra med känslorna och bara lydde."
Hans budskap var: "Tro inte att nån som var med och gjorde filmen"-
-"trodde att det var nåt annat än ett gripande drama."
För att besvara en av mina frågor-
-om hur Elizabeth Berkleys upplevelse hade varit-
-när hon fick hantera följderna av den kritiska massaker-
-som hon råkade ut för när "Showgirls" kom-
-började jag leta på Internet efter vad hon var med i sen.
Det första jag hittade var "Handmade Modern".
-Kom ut, Elizabeth! -Hej!
Det var ett tv-program 2005, lett av Todd Oldham.
Man ser hur han längtar efter att slå till, och till slut gör han det.
-Du har ju burit det här på film. -Nåt åt det hållet.
Den filmen var definitivt kontroversiell när den kom-
-och lustigt nog har den fått ett nytt liv som en sorts kultfilm.
Om nåt inte blir framgångsrikt försvinner det ibland helt.
Den har märkligt nog fått ett intressant liv i efterhand.
Hon medger till viss del att det var en kalkon-
-men det var nästan rart att folk pratade om den.
Hon säger inget om hur de pratar, men de pratar i alla fall om den.
2008 var hon med i Chelsea Handlers pratshow.
Vi fortsätter till "Showgirls", som ju var ett riktigt haveri till film.
Det var det första tillfälle jag hittade-
-då nån på tv gick över gränsen och sa att filmen var kass till henne.
Elizabeth ger en alternativ tolkning av filmen som är helt fantastisk.
Den är överdriven och rolig, vilket var meningen.
Nu har folk upptäckt det roliga.
Den var avsiktligt rolig och överdriven.
Det var smart att ändra berättelsen-
-om vad den här filmen betyder och har betytt för så många.
-Du fick mycket skit. -Det var jobbigt.
Jag fick ingen hjälp med att hantera det, vilket var smärtsamt.
"Elizabeth har fått kritik för sitt överdrivna skådespeleri."
"Det berodde främst på mig."
"Jag ville ha överdrifter för att jag tyckte att det passade filmen."
I slutet åker Nomi till Los Angeles.
Kanske gifter hon sig med en brorson till en stormrik designer-
-får ett barn, bor i Beverly Hills och blir vegetarian.
Jag vet inte.
-Är du redo att dansa? -Ja.
-Vad är det där? -Danstabletter.
Jag är så lycklig!
Elizabeth Berkley drev nyligen med den "Pang i plugget"-scenen-
-i "Dancing With the Stars".
Jag hoppas att hon njuter av kärleken hon får av camp-fans för "Showgirls".
Under "Showgirls" 20 år långa historia-
-har det aldrig samlats så här många människor för att se filmen.
Nån som jobbade med filmen borde få säga några ord.
Jag älskar att hon presenterade filmen på visningen i Los Angeles.
Hon fick visst stående ovationer.
Får jag fixa era naglar nån gång?
Jag är glad att hon kan ta del av det här andra livet.
Det här är en speciell kväll, som tog 20 år att komma till.
Det känns otroligt att vara här med fyratusen människor!
Det är som en cirkel som sluts.
Jag fick aldrig uppleva en visning med publiken som tog till sig den.
Ni ska få njuta av den här kvällen, men först ska jag göra en sak för er.
Låt föreställningen börja.
Frågan är vem som har rätt om "Showgirls".
Är den usel eller ett missförstått mästerverk?
Vi har alla rätt. Den är en dröm.
Den har fått upprättelse kommersiellt och konstnärligt.
Upphovsmannen och några av de involverade har förlikat sig med den.
"Showgirls" är en film som man inte kan göra rättvisa-
-genom att enbart hylla eller förkasta den.
Man gör den rättvisa genom att kunna göra båda de sakerna samtidigt.
Det är den respekt den förtjänar och som jag försöker ge den.
Översättning: Per Lundgren BTI studios