Traducere şi adaptare: Miss Monnyy/ Deys Scott
Subtitrari-Noi Team www.subtitrari-noi.ro
Cred că depinde de noi cum spunem poveştile triste.
Pe de-o parte, le poţi înfrumuseţa,
cum fac în filme şi în romane de dragoste.
Unde oamenii frumoşi învaţă lecţii frumoase
şi unde nu exista ceva ce nu se poate rezolva cu nişte scuze
şi un cântec al lui Peter Gabriel.
Îmi place această versiune la fel ca oricărei fete, credeţi-mă.
Doar că nu este adevărul.
Acesta e adevărul.
Scuze.
Sub aceeaşi stea
Pe la sfârşitul iernii celui de-al şaptesprezecelea an al vieţii mele,
mama a decis că sunt deprimată.
Mănâncă la fel de mult ca o pasăre şi abia iese din casă.
- Nu sunt deprimată, mamă. - Citeşte aceeaşi carte mereu.
- E deprimată. - Nu sunt deprimată!
Broşurile şi site-urile cataloghează depresia ca un efect secundar al cancerului.
Depresia nu e un efect secundar al cancerului.
E un efect secundar al morţii.
Ce mi se întâmplă mie.
"O durere supremă"
Ce serviţi?
Scuzaţi-mă. Acestea două, vă rog.
- De băut? - Apă, vă rog.
Durerea cere să fie simţită.
Te pot muta pe Zoloft. Sau Lexapro.
- De două ori pe zi, nu doar o dată. - De ce doar atât?
Daţi-mi mai mult, sunt ca un Keith Richards pentru copiii cu cancer.
Ai fost la grupul de sprijin pe care ţi l-am recomandat?
Da, nu e genul meu.
E o modalitate foarte bună de a discuta cu oameni care...
- Care... ce? - Sunt pe acelaşi drum.
"Drum"? Serios?
Dă-i o şansă.
Cine ştie, poate ţi se va părea educativ.
Bun.
Sunteţi gata?
Ne-am adunat astăzi, aici...
la propriu...
În inima lui Iisus.
Suntem aici cu I.C.
Cine vrea să-şi împărtăşească povestea cu grupul?
Sunt Angel, am leucemie acută la măduvă.
Sid. Leucemie limfoblastică.
Bună, sunt PJ. Neuroblastom.
Sunt Patrick. Cancer testicular.
Vă voi scuti de detaliile sângeroase ale cancerului la testicule al lui Patrick.
În principiu, i-au descoperit în testicule,
Şi i-au extirpat cam toată partea, aproape a murit,
dar nu a murit.
Şi acum e aici,
divorţat, fără prieteni,
locuieşte pe canapeaua părinţilor lui,
exploatându-şi trecutul cancerigen în inima lui Iisus.
La propriu. Ne arată ca într-o zi,
dacă suntem norocoşi,
putem fi exact ca el.
Cine urmează?
Hazel?
Sunt Hazel.
Iniţial, am avut tiroidă, dar acum am făcut
- o metastază la plămâni. - Şi cum eşti?
În afară de faptul că am cancer în faza terminală?
Okay, presupun.
Poţi conta pe noi, Hazel.
De ce să nu cânt un alt cântec?
Hristos este prietenul nostru şi va fi cu noi până la sfârşit.
Bună, scumpo.
Deci? A fost grozav?
"Da, mamă, a fost genial!"
Şi asta e viaţa mea.
Reality showuri,
vizite la doctor,
opt pastile de trei ori pe zi.
Dar cel mai rău dintre rele... Grupul de sprijin.
- Nu mă puteţi obliga. - Sigur că putem, suntem părinţii tăi.
Am vorbit de asta, trebuie să mergi. Ai nevoie de nişte prieteni adolescenţi.
Dacă vreţi să fiu o adolescentă, nu mă trimiteţi la grupuri de sprijin.
Îmi daţi un buletin fals să pot merge în baruri,
să beau vodcă şi să iau iarbă.
Nu "iei" iarba.
Aş ştii asta dacă aş avea un buletin fals.
Vrei să mergi la maşină, te rog?
Aşa că m-am dus.
Nu pentru că voiam, sau pentru că aş fi crezut că ajută...
ci din cauza motivului pentru care făceam totul în ultimul timp.
Să-i fac fericiţi pe ai mei. - Nu înţeleg de ce nu pot conduce eu.
Îţi pierzi timpul stând aici să mă aştepţi.
Sigur că nu-l pierd. Am chestii de făcut.
- Da. Te iubesc. - Şi eu te iubesc.
Distracţie plăcută.
Singurul lucru mai rău decât să mori de la cancer
e să ai un copil care moare de cancer.
Hei!
Fă-ţi prieteni!
Scuze. O iau pe scări.
- Bine. - Mersi.
Scuze!
Greşeala mea.
Scuze.
Oh, nu.
Bun, cine vrea să înceapă?
Vrea cineva să înceapă? Cine începe?
Haide.
Sunt Beth...
A fost o săptămână bună.
Am dormit mult.
Nu am mai fost aşa înceată ca şi până acum...
- A fost foarte greu. - Poţi conta pe noi, Beth.
Isaac, ştiu că treci prin vremuri grele. Vrei să împărtăşeşti cu noi?
- Poate prietenul tău? - Nu, voi vorbi eu.
Hei. Sunt Isaac.
Am blastom pe retină.
M-am operat la ochi când eram mai mic, iar acum am un ochi de sticlă.
Voi merge la spital să fac altă operaţie, îmi vor scoate şi celălalt ochi.
Aşa că voi fi complet orb.
Dar sunt norocos să am o prietenă incredibil de atractivă, Monica.
Şi am prieteni grozavi ca Augustus Waters care mă susţin.
Şi asta e tot.
- Mulţumesc. - Poţi conta pe noi, Isaac.
Mersi.
- Rândul tău, Gus. - Da, sigur.
Sunt Augustus Water. Am 18 ani...
Şi am avut osteosarcom acum vreun an.
Astfel mi-am pierdut piciorul.
Şi acum sunt jumate cyborg, ceea ce e grozav.
Dar sunt aici pentru că m-a rugat Isaac.
- Şi cum te simţi, Gus? - Grozav, da.
Sunt într-un montaigne russe care doar urcă, prietene.
Vrei să împărtăşeşti temerile tale cu grupul?
Temeri?
Uitarea.
- Uitarea? - Da.
Intenţionez să trăiesc o viaţă extraordinară.
Să fiu amintit.
Aşa că mă tem că nu voi reuşi.
Vrea cineva să comenteze?
Hazel?
Neaşteptat.
Vreau să zic că va veni un moment când toţi vom muri.
Au fost vremuri înainte de oameni şi vor fi vremuri şi după aceea.
Poate fi mâine, sau într-un milion de ani.
Şi când se va întâmpla astăzi, nu va mai exista nimeni să-şi amintească
de Cleopatra, Mohammed Ali, sau de Mozart...
Darămite de noi.
Uitarea e inevitabilă.
Dacă te sperie, îţi sugerez să ignori asta.
Dumnezeu e martor ca asta facem noi toţi.
Ei bine... Ăsta a fost un sfat bun.
Îmi place foarte mult să vă aud vorbind,
să vă împărtăşiţi sentimentele.
Mulţumesc.
- Întotdeauna. - Întotdeauna.
La propriu.
Credeam că e în pivniţa unei biserici, dar suntem la propriu în inima lui Iisus.
O, da.
- Cum te cheamă? - Hazel.
Nu, care e numele tău complet?
Hazel Grace Lancaster.
- Ce? - Nu am spus nimic.
- De ce te uiţi la mine? - Pentru că eşti frumoasă.
- Doamne. - Îmi place să mă uit la oameni frumoşi.
M-am decis acum ceva vreme să nu-mi refuz plăcerile simple ale vieţii.
Mai ales, după cum ai subliniat cu fineţe, toţi vom muri destul de curând.
E grozav, dar eu nu sunt frumoasă.
- Buna, Gus. - Buna, Lisa.
- Tu prima. - Nu, tu primul.
- Întotdeauna. - Întotdeauna.
- Care-i treaba cu "întotdeauna"? - "Întotdeauna" e chestia lor.
Că se vor iubi "întotdeauna" şi alte lucruri.
Probabil şi-au dat mesaj cu "întotdeauna" de vreo 14 milioane de ori anul ăsta.
Cred că-i răneşte sânul.
- Hai să vedem un film. - Ce?
Sunt liberă săptămâna asta, am putea...
Nu, ziceam acum.
- Ai putea fi un criminal cu un topor. - Mereu există posibilitatea asta.
- Hai, Hazel Grace, risca. - Eu nu...
- Serios? E dezgustător! - Ce?
Crezi că arăţi cool? Ai stricat tot!
- Tot? - Da, tot.
Şi te descurcai bine.
Doamne! Mereu trebuie să fie o "hamartia"?
Şi al tău e că, deşi ai avut nenorocitul ăla de cancer, eşti dispus să dai bani
unei corporaţii pentru şansa de a face cancer?
Şi lasă-mă să-ţi spun că e foarte naşpa să nu poţi respira.
- E cu adevărat rău. - "Hamartia"?
- Un defect tragic. - Un defect...
Hazel Grace, nu-ţi fac rău dacă nu le aprinzi.
Nu am aprins niciodată una. E o metaforă.
Pui chestia care te omoară între dinţi,
dar nu-i dai puterea să te ucidă.
O metaforă.
Bună, scumpo. E ora de "Top Model"?
Nu. Am planuri cu Augustus Waters.
Dumnezeule!
Da, am picat traseul de câteva ori.
Nu mai spune.
A patra oară când am condus, s-a petrecut cam aşa:
Şi când am terminat, instructorul s-a uitat la mine şi a zis:
"Condusul tău e neplăcut, dar tehnic nu este nesigur."
- Avantajele de a avea cancer. - Cu siguranţă.
Spune-mi despre tine.
Aveam 13 ani când l-au depistat.
Cam cea mai rea posibilitate.
Cancer tiroidian în stagiul IV.
Nu aveau prea multe posibilităţi.
Nimic nu-l opreşte, desigur.
Operaţii, radiaţii, chimioterapie,
mai multe radiaţii...
Care au funcţionat o perioadă,
dar au început să nu mai meargă.
Şi într-o zi, plămânii mei au început să se umple cu apă.
Asistentă! Avem nevoie de o asistentă imediat!
Nu puteam respira. Nimeni n-o putea controla.
O poţi face, scumpo. Nu-ţi fie teamă.
Atunci ar fi trebuit să fie sfârşitul.
Doamne.
Apoi s-a întâmplat ceva ciudat.
Antibioticele şi-au făcut efectul, au înlăturat lichidul din plămâni...
Mi-am recuperat puterile.
În momentul următor, făceam parte dintr-o cercetare experimentală.
Cele care sunt faimoase în Republica Cancerlandia pentru că nu funcţionează.
Se numeşte Phalanxifor.
Nu a funcţionat la 70% din pacienţi, dar dintr-un anumit motiv,
funcţionează pentru mine. L-au denumit "Miracolul".
Plămânii mei tot nu funcţionează ca nişte plămâni normali, dar în teorie
mai pot funcţiona o vreme. Nu ştiu.
Te-ai întors la şcoală?
Mi-am luat diploma de absolvire, aşa că fac cursuri la MCC.
Fată de colegiu.
- Asta explică aura de sofisticare. - Ai grijă!
Bun venit în casa mea umilă.
Ai mei le numesc "încurajări".
"Dacă vrei curcubeul, trebuie să te confrunţi cu ploaia."
- "Iubim să te avem aici." - Nu întreba.
- Bună, familie. - Bună, Augustus.
O nouă prietenă?
- Da, ea e Hazel Grace. - Bună, doar Hazel.
- Ce faci, "Doar Hazel"? - Bună, Hazel, ce faci?
Noi mergem jos. Pa!
- Încântată de cunoştinţă. - La fel.
Asta e. Lumea lui Augustus.
Asta e camera mea.
- Impresionantă colecţie. - Da, jucam pe vremuri.
- Mă pot aşeza? - Da, simte-te ca acasă.
Mi casa es tu casa.
Scuze, scările...
Şi statul în picioare...
Da, înţeleg.
- Serios, eşti bine? - Da.
- Bun. Care e povestea ta? - Ţi-am spus deja.
- M-au diagnosticat la 13 ani... - Nu povestea ta de cancer.
Povestea ta adevărată. Interese, hobbyuri, fetişuri ciudate.
- Fetişuri ciudate? - Primul lucru care-ţi vine în minte.
Ceva ce-ţi place.
"O durere suprema".
Bun. Ce e asta?
- E un roman. Cartea mea preferată. - Stai, are zombi?
- Zombi? Nu. - Soldaţi stelari?
- Nu, nu e genul ăla de carte. - Atunci de ce e vorba?
De cancer.
- Despre cancer? - Dar nu doar atât.
Crede-mă, e genială.
Autorul, Peter Van Houten,
e singura persoană pe care am cunoscut-o în toată viaţa mea
care ştie cum e să mori, dar n-a murit.
Bun. Voi citi cartea asta oribilă cu un titlu plictisitor,
care nu are nici zombi, nici soldaţi, iar în schimb...
Tu vei citi asta.
Versiunea în proza obsesiva, dar briliantă, a jocului meu video preferat.
"Counter insurgence"?
Nu râde. E grozavă.
E vorba de onoare, sacrificiu, curaj şi eroism.
Te învaţă să-ţi accepţi destinul şi să laşi o urmă în lume.
Mulţumesc.
Mâinile tale sunt atât de reci!
Nu atât reci, cât insuficient oxigenate.
Hazel Grace?
Îmi place când îmi vorbeşti în termeni medicali.
E alta.
Ti-a dat-o el?
Te referi la herpes?
Da, la asta mă refer. E visul oricărei mame.
- Nu-ţi face griji. - Nu-mi fac.
Nu e mare lucru.
Am petrecut puţin timp împreună, nu e ca şi cum aştept să mă sune.
- Asta e? - Da.
Credeam că e piper. Azi, în China, e ziua internaţională a fructelor de pădure.
Nu e grozav?
"Spune-mi că-mi lipsesc ultimele 10 pagini din carte."
E bun, nu?
- Ai mâncat multe fructe de pădure azi? - Da.
Spune-mi că această carte NU se termină aşa!
Am făcut ceva la desert care să fie pe tema cu fructele goji.
Sunt un antioxidant grozav.
O carte nu se poate termina în mijlocul propoziţiei! Ce e asta?!
- În fiecare an? - Da, e în fiecare an.
- Ştiu. - Îmi plac.
Scumpo, vrei să pleci de la masă?
Ce?
Hazel Grace.
Bun venit în tortură dulce a lecturii cărţii "O durere suprema".
- Şi acum încalc toate regulile! - Eşti bine?
Eu? Da, sunt bine. Dar sunt cu Isaac şi...
Isaac, Hazel de la grupul de sprijin face lucrurile mai bune sau mai rele?
- Mi-am pierdut timpul... - Isaac! Fii atent la mine!
- Mi-am pierdut timpul... - Cât de repede poţi ajunge aici?
Grozav. Trebuie să închid. Pa.
Bună.
Hazel.
Isaac, Hazel de la grupul de sprijin e aici.
- Bună. - Bună.
Doar un avertisment:
Isaac e în mijlocul unui episod psihotic.
- Apropo, arăţi drăguţ. Îmi place culoarea. - Mulţumesc.
Isaac.
Isaac, a venit Hazel.
- Bună, Isaac. - Bună, Hazel.
- Ce faci? - Sunt bine.
Se pare că Isaac şi Monica nu mai sunt împreună.
Isaac, îmi pare rău. Vrei să vorbeşti despre asta?
Nu, vreau doar să plâng şi să joc jocuri video.
Nu ar fi rău să vorbeşti cu el dacă ai vreun sfat feminin.
De fapt, cred că reacţia lui e foarte normală.
- "Durerea cere să fie simţită". - Citezi din cartea mea.
A zis că vrea să se despartă de mine înainte de operaţie...
Pentru că nu se poate descurca cu asta.
Eu îmi voi pierde vederea, iar ea nu se poate descurca cu asta.
Şi eu îi tot spuneam "întotdeauna"
şi ea mă tot întrerupea şi nu spunea "întotdeauna" şi...
Era ca şi cum am murit deja, ştii?
Uneori oamenii nu înţeleg promisiunile pe care le fac atunci când le fac.
Mă simt ca un ratat. Încă port colierul.
- Dă-l jos. - Dă-l jos, frate.
Da!
Bravo, amice. Aşa se face.
Vreau să lovesc ceva.
Nu lovi aia!
- Loveşte asta. - Scuze.
Voiam să te sun de câteva zile,
dar am aşteptat până am o părere coerentă legată de "O durere imperială".
Stai aşa. Isaac.
Pernele nu se rup. Ai nevoie să spargi ceva.
Încearcă asta.
- Cu trofeul? - Da.
- Eşti sigur? - M-am tot gândit cum să-i spun tatei
că urăsc baschetul. Fă-ţi de cap.
Întotdeauna!
- "O durere suprema". - Mă bucur că ţi-a plăcut.
Da, în afară de final.
- Ştiu, e un pic abrupt. - Un pic? E malefic!
Înţeleg că ea moare, dar e un contract nescris intre...
- Gus? - Da?
- Pot? - Sigur
Între autor şi cititor. Şi terminarea unei cărţi în mijlocul unei propoziţii
- încalcă acel contract, nu? - Da, sunt de acord, dar... Înţeleg ideea.
Să fiu sinceră, mi se pare foarte real.
Oamenii mor în mijlocul vieţii, mor în mijlocul propoziţiei.
Şi nu ştiu...
Dar chiar mi-ar plăcea să ştiu ce se întâmplă după ce Anna moare.
- Cu mama Annei. - Da şi cu Olandezul-cu-lalele.
- Şi cu hamsterul Sisyphus. - Da!
Ai încercat să-l contactezi pe acest Peter Van Houten?
I-am scris multe scrisori, dar n-a răspuns niciodată.
Se pare că s-a mutat în Amsterdam şi e foarte retras.
- Păcat. - Da.
Isaac, te simţi mai bine, amice?
Asta e treaba cu durerea.
Cere să fie simţită.
Te ajut să strângi.
Hazel Grace.
Augustus Waters.
Nu pot să-mi scot cartea asta nesuferită din cap.
Cu plăcere.
Avem nevoie de încheiere, nu?
Asta i-am spus şi eu lui Van Houten în scrisori.
Dar n-a răspuns niciodată.
Nu.
"Stimate Domnule Waters,
scriu să vă mulţumesc pentru corespondenţă electronică.
Sunt recunoscător oricărei persoane care îmi citeşte cartea."
- Augustus? - Da?
- Ce faci? - Se poate să o fi găsit pe asistenta
lui Van Houten şi să-i fi dat un e-mail.
- Augustus. - Si i l-a trimis lui Van Houten.
- Vrei să continui? - Da, da, continuă!
"Sunt îndatorat ţie, domnule..." Hazel Grace, mi-a zis "domnule".
Augustus, citeşte în continuare!
"Pentru minunatele cuvinte legate de carte şi pentru că v-aţi rupt din timpul dvs.
să-mi spuneţi că această carte şi citez: "înseamnă foarte mult
şi pentru prietena ta, Hazel Grace."
Nu se poate! Nu se poate!
Ba da. "Să-ţi răspund la întrebare.
"Nu, nu am mai scris nimic şi n-o voi mai face.
"Nu simt că ideile mele le-ar aduce beneficii cititorilor mei sau mie.
"Oricum, mulţumesc pentru e-mailul tău generos."
Cu sinceritate, Peter Van Houten."
Da, asta s-a întâmplat.
Doamne!
Încercam să-ţi spun că sunt grozav.
- Crezi că aş putea... - Verifică-ţi emailurile.
Doamne.
Doamne, Augustus.
Sunt foarte emoţionată!
"Dragă domnule Peter Van Houten, mă numesc Hazel Grace Lancaster.
"Prietenul meu, Augustus Waters, care a citit cartea la recomandarea mea,
"a primit un e-mail de la dvs pe această adresă. Sper că nu vă deranjez.
"Mă întrebam dacă îmi puteţi răspunde la unele întrebările pe care le am
"în legătură cu ce se întâmplă după finalul cărţii. Mai ales:
"Mama Annei se căsători cu Olandezul-cu-lalele?
"Şi olandezul cu lalele urmăreşte ceva sau doar e neînţeles?
"În final, speram să îmi spuneţi ce s-a întâmplat cu hamsterul Sisyphus.
"Întrebările m-au bântuit ani întregi
"şi nu ştiu cât timp mai am să aflu răspunsurile.
"Ştiu că nu sunt întrebări importante din punct de vedere literar,
"şi cartea dvs e plină de întrebări literare, dar mi-ar plăcea să ştiu.
"Şi, desigur, dacă vă decideţi să mai scrieţi ceva, mi-ar plăcea să citesc.
"Sincer, v-aş citi şi lista de cumpărături.
"Cu mare admiraţie, Hazel Grace Lancaster."
Nu e rău.
- Crezi? - Da, e un pic pretenţios,
dar Van Houten foloseşte cuvinte precum "părtinitor" şi "bacanală", aşa că...
Cred că-i va plăcea.
Chiar e 1 noaptea?
Da? Aşa se pare.
Ar trebui să mă culc.
Okay.
Poate "okay" va fi "întotdeauna" al nostru.
Okay.
Doamne!
"Dragă domnişoară Lancaster,
"Nu vă pot răspunde întrebărilor, cel puţin nu în scris,
pentru că ar putea constitui o continuare,
"pe care aţi putea publica-o sau împărtăşi pe Internet.
"Nu că nu am încredere în dvs., dar cum aş putea avea? Nici nu vă cunosc.
"Dacă aveţi vreun drum prin Amsterdam, mă puteţi vizita oricând."
Ce?
"Cu sinceritate, Peter Van Houten."
Peter Van...?
Doamne! Ce viaţă e asta?
Hazel?
- Mama! - Ce e?
Uită-te la asta. Vino aici.
Uite.
- Ce? - Da. Peter Van Houten!
Uite ce a spus! "Dacă aveţi drum prin Amsterdam..."
Trebuie să merg!
- E incredibil. - Ne-a invitat în Amsterdam!
Amsterdam!
Putem merge? Crezi că putem merge?
Vorbim de Amsterdam! Vreau să ai ce vrei tu.
Dar nu avem bani...
Şi ar trebui să luăm tot echipamentul acolo. Cum am face asta?
A fost o prostie. Îmi pare rău.
Îmi pare foarte rău.
E în regulă. Nu-ţi face griji.
De ce nu vorbeşti cu binefăcătorii? Foloseşte-ţi Dorinţa.
- Am folosit-o deja. Înainte de Miracol. - Pe ce?
Nu Disneyland.
Hazen Grace, nu te-ai dus la Disney.
- Nu ţi-ai folosit ultima dorinţă... - Aveam 13 ani...
- ca să mergi la Disney World. - Şi Epcot Center!
O, doamne.
A fost super!
- Ce poveste tristă. - L-am cunoscut pe Goofy!
- Sunt ruşinat. - De ce?
Nu cred că am o pasiune pentru o fată care are nişte dorinţe clişeice.
Teribil.
Vii?
Cel mai important lucru la orice RMN
e să stai nemişcat.
Dar în acea zi, era aproape imposibil.
- Bună, Gus. Ce faci? - Bună ziua, dna Lancaster.
Hei. Tricou cu Rick Smith?
- Da. - Îl adoram pe tipul ăla.
- Augustus Waters. - Mă bucur să te cunosc, sunt Michael.
- Mă bucur să te văd. - Bună ziua, dna Lancaster, la fel şi eu.
- Bună, Hazel Grace. - Bună.
Vrei să mergi la un picnic cu mine?
Mi-ar plăcea să merg la un picnic cu tine.
Mergem?
Nu. Lasă-mă...
Miros a spital. Mă duc să mă schimb.
Deci... Şi tu eşti un supravieţuitor?
Da, nu l-am tăiat pe micuţul ăsta degeaba.
Deşi e o strategie foarte bună pentru a slăbi.
Picioarele cântăresc foarte mult.
Şi acum eşti sănătos?
Da. Fără urmă de cancer de 14 luni.
- Serios? E fantastic. - Da.
Ascultă, Gus...
Trebuie să înţelegi că Hazel e încă destul de bolnavă.
Şi că va fi aşa pentru restul vieţii.
Ea va vrea să ţină pasul cu tine, dar adevărul e ca plămânii ei...
Eşti gata, Gus?
Da.
- Bine. Ne vedem curând. - Bine.
- Ce zi superbă! - Da.
Aici îţi aduci toate fetele pe care le cucereşti?
Da într-adevăr. Probabil de aia sunt încă virgin.
N-ai cum să fii virgin.
- Serios? - Lasă-mă să-ţi arăt ceva.
Vezi cercul ăsta?
Ăsta e cercul cu virgini.
Şi asta...
ăştia sunt tipii de 18 ani cu un singur picior.
Aşa că da.
"Funky Bones" de Joep Van Lieshout.
- Pare olandez. - Este.
La fel ca Rick Smiths. Şi lalele.
Vrei un sandviş?
- Lasă-mă să ghicesc. - Brânză olandeză şi roşii.
- Scuze, roşiile sunt din Mexic. - Cum îndrăzneşti?
Nu e grozav? Folosesc un schelete că şi loc de joacă.
Gândeşte-te.
- Îţi plac simbolurile. - Apropo de asta,
poate te întrebi ce faci aici, cu un sandviş naşpa cu un tip cu tricou cu Rick Smiths.
Mi-a trecut prin cap.
Ei bine, Hazel Grace, la fel ca mulţi înainte ta,
o spun cu foarte multă afecţiune, ţi-ai folosit dorinţa prosteşte.
- Ţi-am spus, aveam 13 ani... - Taci.
Sunt în mijlocul unui monolog măreţ.
Erai mică, uşor de impresionat, Moartea cu Coasa te aştepta după colţ
şi ai ales o dorinţă pe care nu o voiai, de fapt.
Dar cum ar fi putut tânăra Hazel, care nu citise "O durere suprema",
să ştie că dorinţa ei adevărată era să-l viziteze pe Peter Van Houten în Amsterdam?
Dar am folosit-o, aşa că...
E un lucru bun că am păstrat-o pe a mea.
Deci vrei să spui că...
Nu-ţi voi da dorinţa mea, Hazel.
Dacă la asta te gândeai...
Deşi...
Şi eu am un interes să-l cunosc pe acest domn Peter Van Houten...
Şi nu ar avea niciun sens să-l cunosc fără fata care mi-a recomandat cartea, nu?
Aşa că am vorbit cu binefăcătorii şi sunt de acord.
Plecăm într-o lună.
Nu...
Doamne!
Augustus!
Mulţumesc.
Aparent... Nu ştiu dacă fac asta foarte des,
dar sunt dispuşi să mă lase şi pe mine să merg...
E incredibil.
Hazel, e foarte frumos.
Ştiu.
Şi un pic nebunesc...
Da, e foarte nebunesc. E o mare nebunie!
- Ei bine... - E Amsterdam!
Abia te-a cunoscut...
- Ştiu! - Şi ţi-a dat dorinţa lui...
Împărţim dorinţa... De fapt, el... Da, o împărţim.
E foarte drăguţ.
Doar dacă...
Ce?
E prietenul tău?
Stop! Nu începe... Nu e iubitul...
Concentrează-te, e vorba de Amsterdam.
- Îţi place de el... - Opreşte-te.
Concentrează-te. Te rog. Pot merge?
Bun. Ca şi mama ta... Îmi place ideea asta la nebunie.
Şi... Cred că ar trebui să discutăm cu dnă doctor Maria.
Bine.
Nu ştiu.
Dar aţi spus că tomografia e încurajatoare.
Aşa este, dar nu ştim cât timp va fi în acest mod.
Nu mă voi muta acolo, e doar pentru câteva zile. E o vacanţă.
- Aşa e. - Dacă te îmbolnăveşti?
E o ţară străină.
Au doctori în Amsterdam. Au şi ei cancer.
Nu toate sunt la fel, iar al tău este deosebit în mod particular, Hazel.
Nu te-aş putea lăsa decât...
... dacă ar merge cineva care este familiarizat cu cazul.
Dacă ar merge mama?
Stai, ce?
Cum ar fi dacă vii?
Sunt sigură că binefăcătorii ar fi de acord. Sunt plini de bani!
Poate asta ar funcţiona.
Şi apoi s-a întâmplat asta.
- Bună. - Hei.
- Bună. - Eşti bine.
- Ce s-a întâmplat? - Ca de obicei.
Lichid în plămâni care împiedică oxigenarea.
Ţi-au pus un tub.
Ţi-au scos un litru şi jumătate aseară.
Vestea bună e... că nu ai nicio tumoare.
Nu mai e nicio tumoare nouă în corpul tău.
- Suntem uşuraţi. - A fost doar un incident.
Poţi trăi cu asta.
Domnule Lancaster.
- Cum e? - Mai bine.
Mulţumesc. E mai bine.
- Nu mă lasa să intru. Doar rudele. - Da, îmi pare rău.
Da, înţeleg.
- Îi puteţi spune că am venit? - Da, sigur. Îi voi spune.
- Bun. - Gus, de ce nu te duci acasă?
Odihneşte-te.
De obicei, tumorile rezista la tratament, dar încă nu s-a întâmplat asta la tine.
Pe de altă parte, e posibil ca medicamentul să înrăutăţească edemul.
Adevărul e că puţini oameni au luat Phalanxifor la fel de mult că Hazel.
Nu ştim ce efecte au pe termen lung.
Ceea ce încercam să evităm este creşterea endoteliului,
care, când se agravează, poate cauza boala, insuficienţă vasculară
şi extinderea tumorilor pe care ne chinuim să le combatem.
Şansa de supravieţuire a acestor pacienţi este mai mică dacă avansează boala.
O poţi face, scumpo.
Nu-ţi fie frică.
Doamne.
Nu voi mai fi mamă.
Am o întrebare.
- Da, Hazel? - Mai pot merge în Amsterdam?
Nu e o idee bună în momentul de faţă.
- De ce nu? - E vreo posibilitate să mergem?
- Ar spori unele riscuri. - Asta se aplică şi mersului la mall.
- Da, dar într-un avion? - Au oxigen în avion.
- Eşti în stagiul IV. - Poate nu voi mai avea altă ocazie.
Niciodată. Dacă medicamentele îşi fac efectul, nu înţeleg de ce nu...
- Poate ar fi posibil să... - Nu.
Nu ştiu cum să-ţi spun altfel, Hazel.
Eşti foarte bolnavă. Îmi pare rău.
Alo?
Da, imediat.
Hei. E Gus... Din nou.
Scuze, doarme.
Da, e bine.
La revedere.
Ştiu la ce te gândeşti.
Nu e corect pentru el.
Nu e.
Nu are nevoie de asta. Nimeni nu are.
- Nu merită să aibă atâtea probleme. - Ai dreptate.
Eu şi mama ta ne gândeam la acelaşi lucru. Cred că e vremea să te dăm afară.
Să te ducem la un orfelinat, să fie problema lor.
Vorbesc serios. Nu suntem oameni sentimentali.
Bună?
Tăcerea e asurzitoare.
Hazel Grace?
Bună, Augustus.
Eşti bine?
Nu.
Ce s-a întâmplat?
Spune-mi.
Nu ştiu.
Totul.
Vreau să merg în Amsterdam, Gus.
Şi vreau că Van Houten să ne spună ce se întâmplă după finalul cărţii.
Şi nu vreau viaţa asta.
De fapt, e doar vina cerului. Mă întristează.
Şi sunt nişte leagăne penibile pe care mi le-a făcut tata când eram mică...
Cam asta e tot, cred.
Ei bine...
Cer să văd acest leagăn care-ţi stoarce lacrimile.
Înţeleg ce vrei să zici. Sunt nişte leagăne foarte deprimante.
Hazel Grace, sper că îţi dai seama...
...ca încercarea ta de a mă ţine la distanţă nu va schimba ce simt pentru tine.
Toate eforturile de a mă ţine departe de tine vor eşua.
Uite...
Îmi place de tine.
Şi îmi place să petrec timpul cu tine şi toate astea...
Dar nu pot permite să continue asta.
De ce nu?
- Pentru că nu vreau să te rănesc. - Nu m-ar deranja.
- Nu înţelegi. - Ba înţeleg.
- Nu înţelegi. - Ştiu ce zici, dar nu m-ar deranja, Hazel.
Ar fi un privilegiu să-mi frângi tu inima.
Gus, sunt o grenadă.
Într-o zi voi exploda şi voi distruge tot din jurul meu şi...
Şi simt că e responsabilitatea mea să micşorez daunele cât de mult pot.
O grenadă?
De aia nu am un hamster.
Trebuie să facem ceva cu leagănele astea.
Bun...
"Leagăne în căutare de cămin."
"Leagăne disperate şi singure
au nevoie de un cămin primitor."
"Leagăne singure şi pedofile
au nevoie de fundurile copiilor."
- Nu. - Nu. Nu?
Îmi place.
De aia.
De aia îmi placi, Hazel Grace.
Eşti atât de ocupată să fii tu însăţi încât nu-ţi dai seama cât de unică eşti.
Nu poţi spune lucruri de astea.
Aşa vorbesc cu toţi prietenii mei.
Ştiu, ştiu. Prieteni.
- Prieteni. - Prieteni.
Prieteni.
Nu poţi face asta!
Mersi că înţelegi...
... doar prieteni.
Okay...
<Okay...
Încetează! Nu mai flirta cu mine!
"Dragă Hazel,
am primit mesaj de la binefăcători
că ne vei vizita cu Augustus Waters şi mama ta pe patru.
Mama?
Da?
Mama!
- Scuze. - Ce e? Eram în duş.
I-ai sunat pe binefăcători să le spui că am anulat călătoria?
Asistenta lui Van Houten mi-a trimis un e-mail
şi ea crede că încă mergem.
Ce?
- Trebuia să-ţi spun cu tatăl tău... - Mama?
Mergem la Amsterdam.
Vor... Mergem la Amsterdam?
Mergem la Amsterdam!
Am rezolvat totul, mergem! Dna dr. Maria, toată lumea ştie.
- Dar doar pentru trei zile, nu şase. - Doamne!
Dar totul e pregătit. E un oncolog acolo.
- Totul e pregătit. - Te iubesc.
Te iubesc atât de mult!
Şi eu te iubesc.
- la loc. - Mergem la Amsterdam.
Mergem la Amsterdam!
- Mergem la Amsterdam! - Vorbim după, ai să dai un telefon.
Sună-l!
Ei bine, plămâni...
Comportaţi-vă bine o săptămână, de acord? Încă o săptămână.
Bună, Gus. Sper că ai pregătit paşaportul!
Deja sunt deasupra norilor!
Haide!
- Stai. Am uitat mâncarea. - Ce ai uitat?
- Ai paşaportul? - Da.
- E în geantă. - Bine.
Cum le-am spus binefăcătorilor:
Ori merg in stil mare, ori nu mai merg.
- Mamă, mergem la Amsterdam! - Da, mergem acum la Amsterdam!
Bună, familia Lancaster.
- Gus. - Mă bucur să vă văd.
- Îl iau eu, domnule. - Gus, eşti aşa creativ!
- Okay, Hazel Grace? - Okay!
- Ce ai în nas? - Jackie!
- Îmi cer scuze. - Nu e nicio problemă.
Se numeşte "canula". Mă ajută să respir.
Îl vezi pe amicul meu de aici?
Îmi dă oxigen printr-un tub.
O să mă ajute şi pe mine să respir?
Poate. Vrei să încerci?
Bine...
Vino aici.
Poftim.
Mă gâdilă!
E ceva...
Cred că respir mai bine.
Ţi l-aş lăsa ţie, dar am nevoie de el.
- Mulţumesc că m-ai lăsat să-l încerc. - Cu plăcere.
Hai să mergem, Jackie.
Mulţumesc! Ai grijă. Pa!
- Cred că e al nostru. - Da, al nostru e.
Mergem la Amsterdam!
- Ai mai fost cu avionul până acum? - Nu.
E emoţionant.
Domnule? Nu se fumează în acest avion.
- Sau în orice alt avion. - Nu fumez.
Da, e o metaforă. Pune chestia care ucide în gură, dar nu îi dă puterea să ucidă.
Ei bine, această metaforă este interzisă în acest avion.
Atenţie, pregătiţi-vă de decolare.
Mulţumesc.
Eşti bine?
Gus, aşa se simte când mergi într-o maşină cu tine.
Doamne, zburăm.
Zburăm!
Uită-te jos!
Nimic n-a mai arătat aşa în toată istoria oamenilor!
Uită-te la maşini. Ca şi cum...
- Voi doi sunteţi adorabili. - Suntem doar prieteni.
Ea crede asta, eu nu.
Pleacă de lângă ea, nesuferito!
Uite, Hazel!
E incredibil.
Ce?
Uită-te la vitralii. E grozav!
Mă duc să ne cazez.
Ai face bine să te îmbraci, pentru că ai o rezervare
pentru două persoane diseară la Oranjee.
Şi scrie "să vă distraţi. Dl. Peter Van Houten."
Am citit despre restaurant şi pare grozav.
În broşura spune că e elegant şi foarte romantic.
Exact. Elegant...
O, doamne...
Bine, dar...
Ce vei purta?
E pentru mine?
Doamne, e atât de frumoasă!
Spuneam şi eu.
Spuneai şi tu?
Vrei să spui că eşti de acord ca fiica ta adolescentă
să iasă cu un băiat mai mare
într-un oraş cunoscut pentru viciile şi depravarea sa?
Da, asta voiam să zic.
Gus!
Arăţi minunat!
Mulţumesc, doamnă.
Hazel, a venit Gus!
Şi arată incredibil!
Am auzit că restaurantul acesta e nemaipomenit.
Trăi-ţi-ar...
Ce?
Arăţi superb.
Mulţumesc.
Aici.
Oranjee. Aici e.
Masa dumneavoastră, doamnă şi domnule Waters.
Mulţumim.
- Mulţumesc, Gus. - Sigur.
Şampania este din partea noastră. Poftă bună.
Bună seara.
Voila.
- Okay? - Okay.
E minunată.
Ştiţi ce a spus Dom Perignon când a inventat şampania?
"Veniţi repede, gust stelele!"
Bine aţi venit la Oranjee!
Doriţi meniul sau preferaţi varianta bucătarului-şef?
Varianta bucătarului-şef sună minunat.
Şi, domnule...
ceva îmi spune că o să mai vrem puţin din asta.
Am adunat în sticle toate stele pentru voi în această seară, tinerii mei prieteni.
Cred că sunt ale noastre.
- Rizoto Dragon pentru domnişoara. - Mulţumesc.
- La fel şi pentru domn. - Mulţumesc.
Poftă bună.
Vreau ca acest rizoto să devină o persoană
s-o pot duce în Vegas şi să mă căsătoresc cu ea.
- Îmi place costumul tău. - Mulţumesc. E prima oară când îI port.
Nu e costumul pe care îl porţi la înmormântări?
Nu. Acela nu e nici pe departe atât de elegant.
Când m-am îmbolnăvit prima oară
mi-au spus că am 85% şanse să mă vindec.
Aveam mari şanse.
Dar asta însemna un an de tortură, pierderea piciorului meu,
şi după tot aveam 15% şanse de eşec.
Chiar înainte de operaţie i-am întrebat pe părinţii mei
dacă pot să-mi cumpere un costum bun.
- Deci e costumul tău de înmormântare. - Exact.
Am şi eu aşa ceva, o rochie. Am cumpărat-o când am făcut 15 ani.
Dar nu cred că aş purta-o la o întâlnire.
Deci suntem la o întâlnire?
Nu forţa nota!
- Suntem doamnă şi domnul Waters. - Asta pentru că ea nu ştie engleză.
Dar putem sa pretindem, daca ne întreabă, nu?
- Mai ştii ce ai spus despre Vegas? - Da.
Pot să mă alătur şi eu?
- Dumnezeu? - Poate.
- Îngeri? - Nu.
- Viaţa de apoi? - Nu. Poate. Nu ştiu.
Nu aş merge atât de departe încât să spun un "nu" categoric. Aş avea nevoie de dovezi.
Tu?
- Clar! - Serios?
Mă rog, nu chestia cu călăritul inorogilor
şi traitul într-o casă pe norişori, dar, da, cu siguranţă cred în ceva anume.
Vreau să spun, altfel, care mai e scopul?
- Poate nu există unul. - Nu accept aşa ceva.
Sunt îndrăgostit de tine.
Ai auzit bine.
- Augustus... - Sunt îndrăgostit de tine!
Şi ştiu că iubirea e doar "un strigăt în abis" şi că "uitarea e inevitabilă"
şi suntem toţi condamnaţi
şi într-o zi toate născocirile noastre vor deveni praf
şi Soarele va înghiţi singurul Pământ pe care îl vom avea vreodată
Şi sunt îndrăgostit de tine.
Asta-i viaţa!
Mai doriţi stele?
Nu, mulţumim. Am dori doar nota, vă rog.
Nu, domnule.
Notă a fost plătită de domnul Van Hauten.
Ce?
Augustus...
Nu prea înţeleg tricoul ăla.
Dar Van Hauten o să-l înţeleagă.
Sunt vreo 50 de referiri la Magritte în "O durere supremă".
"Asta nu e o pipă".
- Dar e o pipă. - De fapt, nu e.
E un desen cu o pipă. Vezi?
E un desen cu un obiect, nu obiectul în sine.
Şi nici tricoul cu un desen al acelui obiect nu e obiectul în sine.
Hei, tu! Când te-ai maturizat aşa?
Cine e pregătit pentru răspunsuri?
Eu!
Am ajuns.
Sunt aşa de emoţionată că abia pot să respir.
- Asta e ceva normal, nu? - Fugi de aici.
Lidewij!
- Bună. - Bună, eu sunt Augustus.
- Lidewij. - Eu sunt Hazel.
- Vă rog, intraţi. - Mulţumim.
- Peter, sunt aici. - Cine naiba sunt ăia, Lidewij?
Sunt Augustus şi Hazel, tinerii tăi fani cu care ai corespondat.
- Americani? - Tu i-ai invitat.
Vă rog, intraţi.
Ştii de ce am plecat din America, Lidewij?
Ca să nu mai trebuiască să văd americani.
- Tu eşti american. - Şi asta e ceva iremediabil. Scapă de ei.
Ba nu, Peter. Te rog, fii amabil.
Intraţi, vă rog.
Să iau astea de aici...
Mulţumesc.
Care dintre voi e Augustus Waters?
Eu sunt.
Şi ea e Hazel.
Domnule Van Hauten, vă mulţumesc pentru răspuns.
Cu certitudine a fost o greşeală din partea mea.
Mesajul tău a fost singurul la care am răspuns şi uite unde m-a adus.
Scotch?
Nu, mulţumim.
Doar pentru mine, Lidewij. Încă un scotch cu sifon, te rog.
- Poate micul dejun mai întâi, Peter? - Crede că am o problemă cu băutura.
De asemenea, cred că Pământul e rotund.
Deci, v-a plăcut cartea mea.
- Da. - Ne-a plăcut foarte mult.
Augustus şi-a folosit dorinţa pentru a putea să vă întâlnim.
- Nu facem presiuni. - Da.
Te-ai îmbrăcat aşa intenţionat?
Cam aşa ceva.
De asemenea, domnule...
am vrea să vă mulţumim pentru cină de seara trecută...
- Şi şampanie. - A fost incredibil. Magic.
Le-am plătit cina seara trecută?
Plăcerea a fost de partea noastră.
Aţi venit de departe.
- Cu ce vă pot fi de folos? - Avem câteva întrebări... evident.
în legătură că ceea ce se întâmplă la finalul cărţi dumneavoastră.
În principal, ce se întâmplă cu cei pe care Anna îi lasă în urmă.
Adică mama ei, Olandezul-cu-lalele...
Ce ştiţi despre hip-hopul suedez?
Nu prea multe...
Lidewij, pune Bomfalleralla imediat.
Bine.
- Nu vorbim suedeză, domnule. - Cine naiba vorbeşte suedeză?
Nu e despre ceea ce spune, e despre ceea ce te face să simţi.
Faci mişto de noi? Ce e asta, Capatos?
Gus, stai jos.
Deci, la finalul cărţii...
Să presupunem că te întreci cu o broască ţestoasă.
Ţestoasa are un avans de 10 metrii.
În timpul cât tu alergi 10 metrii, ţestoasa face încă un metru.
Eşti mai rapid ca ţestoasă, dar nu poţi niciodată să o ajungi din urmă.
Poţi doar să îi reduci din avantaj.
Desigur că poţi să întreci ţestoasa cât timp nu iei în considerare legile mecanicii.
Dar întrebarea "Cum?" s-a dovedit a fi atât de complicată
ca nimeni nu a rezolvat-o până când Cantor nu a demonstrat
că unele infinităţi sunt mai mari decât altele.
Cred că asta satisface întrebarea ta.
Hazel, îmi pare rău, dar nu am idee ce se întâmplă.
Pari aşa de inteligent în scris, domnule Waters.
Cancerul ţi-a afectat şi creierul?
Peter!
Putem să vorbim despre Anna măcar o secundă? Vă rog!
Înţeleg că povestea se termină în mijlocul frazei pentru că
moare sau devine prea bolnavă pentru a continua...
Nu mă interesează cartea aia.
Dar asta nu înseamnă că familia şi prietenii ei nu au un viitor, nu?
- Am zis că nu mă interesează. - Dar ai promis!
Nu se întâmplă nimic eu ei. Sunt imaginari. Încetează să mai existe la sfârşitul cărţii.
Ba nu!
- Înţeleg că aşa e în sensul literar... - Nu mai pot să fac asta, Lidewij.
- Nu e imposibil să îţi imaginezi... - Nu o să discut mofturile tale.
Refuz să îmi pară rău de tine aşa cum eşti obişnuită.
- Nu îţi vreau mila! - Ba da.
Ca toţi copiii bolnavi, existenţa ta depinde de asta.
Eşti obligată să îţi trăieşti zilele ca acel copil care erai când ai fost diagnosticată,
copilul care credea că există viaţă după sfârşitul unei cărţi.
Şi nouă, ca adulţi, ne e milă de voi.
Vă plătim tratamentele, tuburile de oxigen...
Peter, termină!
Eşti doar o victimă colaterală a procesului de evoluţie
căruia nu-i pasă de viaţa unui singur individ..
Eşti un experiment eşuat al mutaţiilor.
Ştii ceva, cocalarule!
Nu poţi să-mi spui nimic nou despre boala mea.
Am venit aici pentru un singurul lucru.
Să-mi spui ce pana mea se întâmplă după sfârşitul cărţii ăleia nenorocite.
- Nu pot să-ţi spun. - E, pe dracu!
- Nu pot. - Inventează ceva!
Vreau să pleci.
Te-ai întrebat vreodată de ce eşti atât de interesată de întrebările tale copilăreşti?
Mai du-te dracu!
E în regulă.
Îţi scriu eu o continuare.
Pot să scriu o continuare mai bună ca orice ar scrie vreodată beţivul ăla.
O să fie cu sânge, maţe şi sacrificii.
O să-ţi placă.
Îmi pare rău că ţi-ai irosit dorinţa pentru jegul ăla.
N-am irosit-o pentru el, ci pentru noi.
Hazel şi Augustus!
Îmi pare rău.
Circumstanţele l-au făcut crud.
Credeam că să te întâlnească o să ajute, dar...
Să vadă şi el ca opera lui a transformat vieţi.
Dar...
Îmi pare nespus de rău.
Am putea să vizităm oraşul. Aţi fost la casa Annei Frank?
Nu vreau să merg nicăieri cu ăla.
Nu.
El nu e invitat.
Mă tem că nu exista lift.
- E în regulă. - Sunt multe trepte.
Pot s-o fac.
- Hazel, nu trebuie neapărat să... - Pot!
Hai să mergem.
Annelies Marie Frank Hollander, cunoscută ca Anne Frank...
A fost o fată germană, evreică. A fost faimoasă datorita jurnalului ei...
E un moment dificil...
E un miracol că nu mi-am abandonat idealurile.
Pare absurd şi imposibil...
Dar le-am păstrat fiindcă eu cred..
Că indiferent de orice, oamenii au o inimă bună.
Mi-e imposibil...
- Mergem? - Da.
- Vrei să-l ţin eu? - Mă descurc.
Asta e bibliotecă după care se ascundea familia Frank.
- Ţi-l duc eu. - Mulţumesc.
Sunt prea mică pentru a mă lupta cu astfel de probleme.
dar ei continuă să facă presiuni asupra noastră...
aşa că am fost obligaţi să găsim o soluţie.
- Eşti bine, Hazel? - Da.
- Îmi cer scuze. - Nicio problemă.
- Eşti bine? - Da.
Câteodată, când privesc spre cer,
simt că va fi mai bine
şi că şi cruzimea aceasta se va sfârşi.
- Eşti bine? - Da.
- Hazel, cred că e de ajuns. - Nu. Mă descurc.
Totul e aşa cum ar trebui să fie.
Dumnezeu îşi doreşte să-i vadă pe oameni fericiţi.
Unde e speranţă,
e şi viaţă.
- Bravo! - Da...
- Eşti bine? - Da.
Am ajuns, uite.
- Eşti ok? - Da.
O, doamne.
Mulţumesc.
Singurul membru al familiei Frank care a supravieţuit a fost Otto.
Tatăl Anei.
În momentul acesta
nu mă gândesc la râul din lume,
ci la bunătatea care încă există.
Încearcă să contemplezi fericirea din fiinţa ta.
Gândeşte-te la frumuseţea din tot ceea ce te înconjoară
şi bucură-te.
M-am îndrăgostit de el aşa cum te fură somnul.
Încet şi apoi cu desăvârşire.
Se termină chiar deasupra genunchiului...
şi trebuie să scoţi... - Ce?
Piciorul meu.
Ca să ştii...
Gus...
Lasă fiţele.
Nu pot. S-a încurcat.
Te iubesc foarte mult, Augustus Waters.
Şi eu te iubesc, Hazel Grace.
Atât de mult...
Augustus, nu pot să respir.
E în regulă.
Hazel...
- Eşti atât de frumoasă. - Încetează.
Ba nu, eşti atât de frumoasă. Sunt aşa norocos.
Eu sunt norocoasă.
Draga Augustus... Virgini
Tip de 18 ani cu un picior. A ta, Hazel Grace.
O, doamne.
Nu-mi vine să cred că l-ai făcut "cocalar".
Ştiu!
- De unde ţi-a venit? - Habar n-am, pur şi simplu.
- Eram aşa de supărată. - Ce nenorocit.
- Mamă, a fost oribil. - Şi apoi ce aţi făcut?
- Am fost să vizităm casa lui Anne Frank. - Da? Pare minunat.
- A fost. - Şi după aceea?
Ne-am plimbat.
Sună bine.
Încă mai avem câteva ore, nu?
- Putem să vizităm muzeul Van Gogh? - Orice vrei tu.
- Nu avem timp să vedem tot, dar... - O să trebuiască să ne întoarcem.
Poţi să nu fii ridicolă, te rog?
Hazel, nu sunt ridicolă. Gândesc pozitiv.
- Doamnă Lancaster? - Da?
Aţi putea să ne lăsaţi puţin singuri?
Sigur, Gus. Mă duc în cameră
şi mă chemaţi când vă decideţi.
Vrei să mergem la o plimbare?
Ce e?
Înainte să ajungi la terapie intensivă,
am simţit o durere în şold.
Am făcut o tomografie,
şi luminam ca un pom de Crăciun.
În piept, ficat...
peste tot.
Îmi pare rău.
Ar fi trebuit să-ţi spun.
Nu e corect!
Se pare că lumea nu e o fabrică de dorinţe.
Hei, ascultă.
Nu-ţi fă griji pentru mine.
O să găsesc o metodă să te enervez pentru mult timp de acum încolo.
- Doare? - Nu.
Sunt bine.
- Okay. - Okay.
Nu cred că o să poţi să uiţi pur şi simplu despre toate astea.
Doar comportă-te ca şi cum nu aş fi pe moarte.
Nu cred că eşti pe moarte, Augustus.
Ai doar un pic de cancer.
Ar fi absolut ridicol dacă...
ne-am săruta?
Probabil.
Minunata mea familie. Şi Gus.
Chimioterapie
- Ce mai fac ochii tăi Isaac? - Sunt bine.
Doar că nu sunt la mine în cap, asta e singura problemă.
Se pare că tot corpul meu e făcut din cancer,
aşa că te-am luat.
Ţi-ai scris elogiul?
- Omule! - Ce?
- Nu i-am spus încă, Isaac. - Despre ce vorbiţi?
- A, scuze. - Augustus?
Vreau să am oratori la înmormântarea mea.
Aşa că sper că tu şi Isaac... mai ales tu...
o să...
o să-mi scrieţi ceva.
Mi-ar face mare plăcere.
Mulţumesc.
Sunteţi drăguţi.
Mi se face greaţă.
Sunteţi dezgustători.
- Ai mai auzit ceva de Monica? - Niciun cuvânt.
- Ti-a trimis mesaj să vadă dacă eşti bine? - Nici măcar unul.
- O urăsc pe tipa asta - Mai sunt o grămadă de fete,
nu trebuie să vă faceţi griji pentru mine. În Grupul de Sprijin a venit o tipă nouă
şi are aşa nişte...
De unde ştii asta?
Oi fi eu orb, da nici chiar aşa.
Hazel Grace?
Ai cumva cinci dolari?
Şi acum ce facem?
Bai nene, miroase a ouă. Ouă?
- Acolo? - Acolo e. Are emoţii.
Ai emoţii?
- Monica e înăuntru? - Nu contează unde e Monica.
Asta e pentru tine.
Bine. Dă-mi un ou.
- Hazel Grace, dă-mi ouăle. - la ouă.
Isaac.
Bine, hai să ne băgăm pe treabă.
Hai că poţi.
N-am auzit nimic.
Nu-i nimic. Dă mai la stânga.
- Stânga mea sau a ta? - A ta.
- Bine. - Mult mai spre stânga.
Poate ar trebui să aşteptăm să se întunece.
Pentru Isaac e deja întuneric.
Omule, sunt orb, nu surd. Pot să te aud când faci mişto de handicapul meu.
Scuze. Dă-i tare.
- Da! - Bravo!
Ce? Am reuşit!
Acum ştiu exact unde să arunc. Sunt pe felie!
Dă-i acolo!
Stai! Isaac.
Bună ziua. Sunteţi mama Monicăi?
- Da. - Bună ziua, doamnă.
Fiica dumneavoastră a fost nedreaptă, aşa că am venit să ne răzbunăm.
Poate că nu părem periculoşi, dar noi trei avem
5 picioare, 4 ochi şi 2 perechi şi jumătate de plămâni, dar...
mai avem şi două duzini de ouă,
aşa că dacă aş fi în locul dumneavoastră m-aş întoarce înăuntru.
- A mers? - Da.
A fost cea mai tâmpită ameninţare...
- Chiar a mers? - Da. Ia aici.
Ce marfă e!
- Augustus? - Hazel Grace.
Bună.
O, doamne. Te iubesc!
- O, doamne. - Sunt la benzinărie.
- Unde? - Am o problemă.
Poţi să... poţi să vii să mă ajuţi?
Gus!
Hei, ce s-a întâmplat?
- Uite. - Gus, s-a infectat.
Respiră adânc.
- Gus, trebuie să sun pe cineva. - Nu, te rog, nu suna la 911
şi nici pe părinţii mei, n-o să te iert niciodată dacă îi suni.
Gus, ce faci aici?
Am vrut să-mi cumpăr ţigări. Nu ştiu ce s-a întâmplat cu pachetul meu.
Poate l-am pierdut sau mi l-au luat.
Am vrut să fac ceva de unul singur. Am vrut să fac ceva singur!
- Trebuie să sun la 911. - Nu.
- Trebuie. - Nu.
Alo. 911?
- Am nevoie de o ambulanţă. - Mă urăsc!
Numele meu e Hazel Grace Lancaster.
Suntem într-un SUV argintiu la benzinărie.
Mi-aş dori să pot spune că Gus şi-a păstrat simţul umorului până la final.
Că nu şi-a pierdut curajul nici măcar pentru un moment.
Dar nu aşa s-a întâmplat.
Doare rău.
Sunt un idiot.
E okay.
Hazel? Spune-mi o poveste.
O poveste?
- O poezie... - Da, ştiu una.
Spune-mi-o.
Roaba roşie de William Carlos Williams
"atâta depinde de o roşie roaba"
"sclipind de stropii de ploaie"
"lânga găinile albe"
Nu, normal ca nu, mai e.
Atâta depinde de cerul albastru
sfâşiat de ramurile copacilor.
Atâta depinde de un tub transparent
ce erupe din toracele băiatului cu buze albastre.
Atâta depinde de... absurditatea universului.
Cum e?
A avut o noapte grea, Hazel. Are tensiunea mică.
Inima lui...
Şi chimioterapia?
Nu o va mai continua.
Pot să-l văd?
O să-i spun că ai fost aici.
Da...
O să mai stau pe aici un timp, dacă nu vă supăraţi.
Ai grijă, fiule.
La ce te gândeşti?
La uitare.
Ştiu că sună copilăresc, dar...
mereu am crezut că voi fi un erou.
ca o să am o poveste grozavă de spus.
Una care să fie publicată prin ziare.
Trebuia să fiu special.
- Eşti special, Augustus. - Ştiu, dar...
- Înţelegi ce vreau să spun. - Înţeleg, doar că nu sunt de acord cu tine.
Eşti obsedat ca lumea să-şi aducă aminte de tine.
- Nu te enerva. - Ba mă enervez.
Mă enervez pentru că eu cred că eşti special. Nu e de ajuns?
Crezi că singurul mod în care să ai o viaţă împlinită
e ca toată lumea să-şi aducă aminte de tine. Ca toţi să te iubească.
Ghici ce, Gus? Asta e viaţa ta. Asta e tot ce ai.
Mă ai pe mine, familia ta, lumea asta şi atât.
Şi dacă nu e de ajuns pentru tine, îmi pare rău, pentru că nu e deloc puţin lucru.
Pentru că eu te iubesc.
Eu o să-mi amintesc de tine.
Îmi pare rău, bine?
- Mi-aş dori să fii fericit cu toate astea. - Hei.
Viaţa e frumoasă, Hazel Grace.
Nu s-a terminat încă, nu?
Augustus...
Una dintre ultimele faze idioate ale din drama cancerului
e ceea ce se numeşte "ultima zi bună".
cand, aparent, declinul inexorabil ramane într-o fază relativ stabilă
Când durerea e, pentru un moment măcar, suportabilă.
Problema e că n-ai de unde să ştii că aia e ultima ta zi bună.
La momentul acela, e doar încă o zi obişnuită.
Bună, Augustus.
Bună seara, Hazel Grace.
Întrebare rapidă: ai scris cumva elogiul ăla pe care te-am rugat să-l pregăteşti?
Poate că da.
Poţi să vii la "Întru totul inima lui Iisus" în câteva minute?
Te iubesc, Hazel Grace.
Putem să mâncăm mai târziu?
- Unde te duci? - Trebuie să plec.
Hazel, trebuie să mănânci. N-ai mâncat nici la prânz.
- Nu mi-e foame. - Nu poţi să nu mănânci.
- Chiar nu mi-e foame. - Hazel, ştiu că Gus e bolnav,
dar trebuie să ai grijă de tine. - Mamă, n-are nicio legătura cu Gus.
Atunci trebuie să-ţi menţii sănătatea. Hai, mănâncă ceva, scumpo.
Să-mi menţin sănătatea? Nu sunt sănătoasă şi o să mor.
Tu realizezi că sunt pe moarte? O să mor şi n-o să mai ai
de cine să ai grijă. Nu o să mai fii mamă şi îmi pare rău,
dar tu nu pot să fac nimic în privinţa asta. Pot să plec?
- De ce îmi spui aşa ceva? - Hazel, cum îndrăzneşti?
- Pentru că aşa ai spus tu. - Ce?
La terapia intensivă.
Hazel...
Nu-i adevărat, am crezut greşit.
Bine?
- Chiar dacă mori... - Când.
Chiar şi când vei muri.
O să fiu mama ta întotdeauna.
Asta e cel mai important pentru mine.
De asta mi-e si frica.
Când o să mor, nu o să mai ai o viaţă.
O să stai doar uitându-te pe pereţi... sau o să renunţi.
Hazel, scumpo, nu asta se va întâmpla.
Când o să te pierdem
o să ne doară foarte tare.
Dar tu, mai bine ca oricine, ştii că poţi trăi cu durerea.
Pur şi simplu rezişti.
Am făcut cursuri pentru asistent social.
Ce ai făcut?
Dacă pot să învăţ din ceea ce ni se întâmpla nouă şi să-i ajut pe alţii..
Aş putea să consiliez familii. - De ce nu mi-ai spus?
- Nu am vrut să te simţi abandonată. - Să mă simt abandonată?
- E... e cea mai bună veste. - În regulă.
Du-te.
Te iubesc, scumpo.
Înainte. Încă puţin la stânga.
- Un pas. - Da, întinde mâna..
E un podium în dreapta ta. Da, perfect.
Minunat.
- Bună. - Ai întârziat.
- Ce faci? Arăţi răvăşitor, Hazel Grace. - Nu-i aşa?
- Ce se întâmplă aici, băieţi? - Spune-i, Gus.
Am vrut să asist la propria mea înmormântare.
Sper că voi putea asista ca fantomă.
În fine, în cazul în care nu se întâmplă asta,
am decis să organizez aceasta pre-înmormantare.
Eşti gata?
Augustus Waters era un nemernic îngâmfat. Dar îl iertăm.
Nu doar pentru că era foarte atractiv
sau pentru că a trăit doar 19 ani, deşi ar fi trebuit să trăiască mai mult.
- 18 ani, amice. - Amice, te rog.
Presupun că vei avea mai mult timp.
Nu mă poţi întrerupe, se presupune că eşti mort.
Dar când oamenii de ştiinţă din viitor vor veni acasă la mine,
cu ochi de roboţi şi mă vor ruga să-i încerc...
Le voi spune să o şteargă, pentru că...
Gus, nu vreau să văd o lume în care să nu exişti.
Nu vreau. Nu vreau să văd o lume fără Augustus Waters.
Şi după ce mi-am făcut ideea înţeleasă, îi vor încerca,
pentru că, înţelegi tu, sunt ochi de robot. Sună grozav.
Nu ştiu...
E foarte greu.
Domnul să fie cu tine.
- Da. - Hazel, mă ajuţi?
Un pic la dreapta.
Da, întoarce-te. la loc. Bun.
E rândul tău, Hazel Grace.
Bună. Mă numesc Hazel Grace Lancaster
şi Augustus Waters a fost marea iubire a vieţii mele.
Iubirea noastră a fost una epică...
Şi probabil nu voi fi în stare să mai spun alta propoziţie
fără să mă scufund într-o mare de lacrimi.
Ca toate poveştile reale de iubire, a noastră va muri o dată cu noi.
Aşa cum ar trebui.
Eu sperasem ca el va fi cel care-mi va ţine elogiul mie.
Dar, nu.
Nu voi vorbi despre iubirea noastră, pentru că nu pot.
Aşa că, în schimb, voi vorbi despre matematică.
Nu sunt matematician, dar ştiu asta.
Între 0 şi 1 există o infinitate de numere.
Există 0,1 şi 0,12 şi 0,112...
Şi o infinitate de alte combinaţii.
Evident, este o infinitate şi mai mare de numere între 0 şi 2.
Sau între 0 şi un milion.
Unele infinităţi sunt mai mari ca alte infinităţi.
Un scriitor care ne plăcea ne-a învăţat asta.
Vreau mai multe numere... decât e posibil să primesc.
Şi, Doamne...
Vreau mai multe zile pentru Augustus decât a primit.
Dar, Gus...
Iubirea mea...
Nu-ţi pot spune cât de recunoscătoare sunt...
...pentru mica noastră infinitate.
Staţi puţin...
Mi-ai oferit o eternitate...
într-o perioadă de zile numărate.
Şi pentru asta îţi sunt...
Îţi voi fi întotdeauna recunoscătoare.
Te iubesc atât de mult.
Şi eu te iubesc.
Augustus Waters a murit după opt zile, la Terapie Intensivă...
când cancerul, care făcea parte din el,
i-a oprit inima,
care era, de asemenea, parte din el.
A fost de nesuportat.
Toată treaba.
Fiecare secundă era mai rea ca cea dinainte.
Primul lucru care te întreabă la Urgenţe,
e cât de insuportabilă e durerea, pe o scală de la 1 la 10.
Am fost întrebată asta de sute de ori şi îmi amintesc un moment
când nu puteam respira şi simţeam că-mi arde pieptul,
asistenta m-a pus să definesc durerea.
Deşi nu puteam vorbi, am arătat noua degete.
Apoi, când m-am simţit mai bine, asistenta a venit şi mi-a spus că sunt o luptătoare.
M-a întrebat de unde ştie.
Şi a răspuns că am definit un 10 ca fiind un 9.
Dar nu era adevărat. Nu am spus că era de 9 pentru că sunt curajoasă.
Motivul era pentru că îmi păstrăm zecele.
Şi acesta era momentul.
Groaznicul şi teribilul zece.
"Nu-mi va fi frică, pentru că Tu eşti cu mine. Puterea ta mă întăreşte.
"Tu îmi întinzi masa în fata potrivnicilor mei.
"Îmi ungi capul cu untdelemn şi paharul meu este plin de da pe dinafară.
"Fericirea şi iubirea mă vor însoţi în toate zilele vieţii mele,
"şi voi locui în Casa Domnului... ... pentru totdeauna."
Augustus Waters a luptat cu vitejie mulţi ani.
Bătălia sa a fost una plină de curaj... Şi îndurarea lui...
O mulţime de rahaturi, nu?
A fost o mare inspiraţie pentru noi toţi.
Să ne rugăm.
Îţi mulţumim, Doamne, pentru viaţa lui Augustus Waters.
Trebuie să ne prefacem că ne rugăm. Pentru puterea şi curajul său.
Doamne, Te rugăm să fii cu noi în această zi,
pentru a le oferi consolare prietenilor şi familiei.
Mulţumim pentru că Ne-ai ascultat.
În numele lui Iisus.
Amin.
Acum o vom asculta pe prietena specială a lui Gus...
Hazel Lancaster.
Nu că ar conta, dar am fost iubita lui.
Este un citat foarte frumos acasă la Gus, care spune:
"Dacă vrei curcubeul, trebuie să te confrunţi cu ploaia."
Chiar şi în ultimele sale zile...
Nu am crezut niciun cuvânt din ce am spus. Mereu a reuşit să zâmbească...
Dar e în regulă.
Ştiam că aşa era corect să fac.
Am înţeles ca înmormântările nu sunt pentru cei morţi.
Ci pentru cei vii.
- Ai nevoie de companie? - Nu, sunt bine.
O să conduc puţin singură.
Te iubesc.
- Discursul a fost foarte frumos. - Ne vedem curând, aveţi grijă.
Se poate?
"Omnis cellula e cellula".
Eu şi prietenul tău, Waters, am conversat destul în ultimele sale zile.
- Acum citeşti scrisorile de la fani? - Nu I-aş numi fan.
Mă ura. Dar a insistat să vin la înmormântare
şi să-ţi spun ce s-a întâmplat cu Anna şi cu mama ei, aşa că am venit.
Ăsta e răspunsul tău. "Omnis cellula e cellula."
- Viaţa vine din viaţă. - Nu am chef de asta.
- Nu vrei o explicaţie? - Nu, nu vreau.
Mulţumesc. O viaţă frumoasă.
Îmi aminteşti de ea.
Multor oameni le amintesc de mulţi oameni.
Fiica mea avea opt ani.
Şi a suferit...
cu mult curaj foarte mult timp.
Avea leucemie, ca Anna?
Exact ca Anna.
Condoleanţe.
Condoleanţe şi ţie. Şi-mi pare rău că v-am stricat excursia.
Nu ai stricat-o. Am avut o excursie grozavă.
Ai auzit vreodată de Problema Troleului?
Este un experiment dificil în domeniul eticii... denumit "Problema Troleului".
Philippa Foot a fost o gânditoare de origine engleza...
- Nu-mi vine să cred. - Hazel, îţi explic ceva aici.
- Încerc să-ţi dau ce voiai. - Ba nu.
Eşti un alcoolic şi un ratat. Acum ieşi din maşina mea
să mă pot duce acasă, să fiu singură şi să fiu în doliu.
Ar trebui să citeşti asta.
Nu vreau să citesc nimic. Vrei să ieşi din maşina mea?
- Te rog, ieşi! - Bine.
Pot intra?
Îmi pare foarte rău.
Da.
A fost un privilegiu, nu?
Să-l iubeşti.
Îţi poţi face o idee ce simt eu pentru tine.
Hazel?
A venit un prieten să te vadă.
Ştii dacă l-a durut?
Se pare că i-a fost greu să respire mult timp...
lar la final şi-a pierdut cunoştinţa.
Nu a fost plăcut.
Moartea e naşpa.
- Gus te-a iubit cu adevărat, ştiai? - Da.
- Vorbea într-una despre asta. - Da.
Era enervant. Vorbea foarte mult despre tine.
- Mie nu mi se părea enervant. - Ştiu. Ştiu că nu.
Ai primit scrisoarea de la prietenul tău, autorul?
Nu e prietenul meu. De unde ştii de ea?
Am vorbit cu el la cimitir.
A spus că a venit până aici să-ţi dea scrisoarea.
Da, dar nu-mi mai pasă.
Nu sunt interesată să mai citesc nimic din ce scrie nemernicul ăla.
- Nu el a scris-o, ci Gus. - Ce?
Se pare că Gus a scris ceva şi i-a trimis lui Van Houten.
Doamne.
"Domnule Van Houten,
sunt un om bun, dar un scriitor de rahat.
Tu eşti un om de rahat, dar un scriitor bun. Cred că am face o echipă bună.
Nu vreau să vă cer niciun serviciu, dar dacă aveţi timp,
iar din câte am văzut, aveţi destul, vă rog să corectaţi asta pentru mine.
E un elogiu pentru Hazel.
M-a rugat să-i scriu unul şi am încercat, dar...
Ar arăta mai bine editat.
Ideea e ca toţi vrem să fim amintiţi.
Dar Hazel e diferită.
Hazel ştie adevărul.
Ea nu a vrut un milion de admiratori. A vrut doar unul.
Şi l-a avut.
Poate nu a fost iubită nebuneşte, dar a fost iubită profund.
Şi nu e asta mai mult decât primesc majoritatea oamenilor?
Am aflat că sunt pe moarte cât Hazel era bolnavă.
ştiam că eram pe moarte, Dar n-am vrut să recunosc.
Era la Urgenţe şi m-am strecurat s-o văd zece minute,
şi am stat cu ea până m-au prins acolo.
Avea ochii închişi, era foarte palidă,
dar mâinile ei erau la fel.
Caldă în continuare, iar unghiile erau vopsite cu albastru închis
şi am ţinut-o de mână, încercând să-mi imaginez o lume fără noi...
Şi mi-am dat seama că ar fi o lume fără sens.
E atât de frumoasă. Nu te plictiseşti să te uiţi la ea.
Nu-ţi faci griji că ar fi mai deşteaptă ca tine, pentru că ştii că este.
E amuzantă fără să fie răutăcioasă.
O iubesc.
Doamne, cât o iubesc.
Sunt foarte norocos să o iubesc, Van Houten.
Nu poţi alege dacă vei fi rănit sau nu în această lume...
dar poţi alege cine te răneşte.
Şi îmi place alegerea mea.
Sper că şi ea e mulţumită de alegerile ei.
Okay, Hazel Grace?
Okay.
Traducere şi adaptare: Miss Monnyy/ Deys Scott
Subtitrari-Noi Team www.subtitrari-noi.ro
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania