PANELĖS IŠ ROŠFORO
PENKTADIENIO RYTAS
- Kuriamės čia? - Gerai.
Puiku, vaikai, pamoka baigta.
Viso gero, panele!
Nepamirškite, kad jūsų kostiumai turi būti paruošti rytoj, šeštadienį.
- Sekmadienį jau bus per vėlu. - Gerai, panele.
Delfina! Žiūrėk, jie ką tik atvyko.
Kuriasi aikštėje.
Mergaitės niekaip nespės pasiruošti. Teks repetuoti sekmadienį ryte.
- Spės... - Manai?
Mes seserys dvynės, Gimusios po ženklu dvynių.
Mi fa sol la mi re re mi fa sol sol sol re do.
Abi žavios panelės, anksti turėjome meilužių puikių.
Mi fa sol la mi re re mi fa sol sol sol re do.
Mus užaugino mama,
daug ko atsisakydama ir narsiai dirbdama.
Norėjo, kad užaugtume eruditės,
todėl pardavinėjo skrudintas bulvytes.
Kas mūsų tėvas, nieks nežino,
ir nors nesimato, bet po mūs rūbu,
turime abi ties juosmeniu, - ak, kaip įdomu -
apgamą, tokį kaip tėtis mūsų turėjo ties smilkiniu.
Mes seserys dvynės, Gimusios po ženklu dvynių.
Mėgstam šokius, pokštus, kalambūrus ir juokus.
Mes linksmos ir nuoširdžios Laukiam meilės nepaprastos,
meilės iš pirmo žvilgsnio ir ką ji mums padovanos
vadinamos arba beprotiškos aistros.
Abi mes pasiruošusios pamesti protą...
Abi mes švelnios, trapios,
kūrybingos, muzikalios, lanksčios.
Mes ieškom vyro gero ir gražaus.
Mes ieškom idealo be trūkumų, o gal ir su.
Mes seserys dvynės, Gimusios po ženklu dvynių.
Nekvailos, be galo kūrybingos.
Nemokysiu visą gyvenimą arpedžio,
iki šiol vesdavau pamokas solfedžio.
Bet nusibodo jau, provincijoj neliksiu.
Atskleisti talento aš į Paryžių vyksiu.
Nemokysiu visą gyvenimą šokti,
vyksiu į Paryžių laimės ieškoti.
Kam visą dieną piruetus mokinti,
nes į Operą patekti aš geidžiu.
Mes seserys dvynės, Gimusios po ženklu dvynių.
Dvi širdys, keturios akys: Kas joms „myliu“ sakys?
Be penkiolikos dvylika - vėluoju.
- Delfina! - Parvesi Bubu?
- Gal tu gali? - Aš eisiu parvest popiet.
Ne! Negaliu taip eiti į miestą! O gal galiu... O gal ne...
Dvyliktą susitinku su Gijomu. Tikrai nespėsiu.
- Ko šitam dar reikia? - Nežinau... Mane pamatyti!
Palauks.
Grįši pietų?
Grįšiu, bet neanksčiau kaip pirmą.
Kur mano pudra? O, čia...
Mes mokam groti violančele, trimitu ir bandžu,
Mes mėgstam šokius, pokštus, nevengiam kalambūrų ir juokų.
Nekvailos, be galo kūrybingos.
Mes seserys dvynės, Gimusios po ženklu dvynių.
Iki.
- Kur einat? - Į kavinę!
Palaukit ir mūsų!
- Skrudintų bulvyčių? - Skrudintų bulvyčių.
Dvi skrudintų bulvyčių.
- Bus šventė? - Mes ką tik atvykom.
- Pagyvės prekyba. - A! Ji ir taip gyva...
- Mes su Estera einam pasivaikščiot po miestą. - Netinkamas laikas.
Mes ne jūsų nuosavybė.
Dykinėtojos!
Jūs nelabai galantiški su savo damomis.
Jos ne mūsų damos! Na... Beveik ne.
Jos artistės?
Mažytė blondinė šoka indų viliotinį, o rausvaplaukė - kinų viliotinį.
- Kinų sunkesnis. - Ak, kaip įdomu.
Jis vadovauja, aš jį lydžiu. Esu mechanikas.
- Laba diena, ponia Ivona. - Laba diena, pone Maksansai.
Labas, Žozete. Laba diena, seneli.
- Vis dar abstraktu? - Abstrakčiau nė kada nors, ponia Ivona.
Įgimta...
Baigiu tarnybą po trijų dienų.
- Norvegiško kokteilio. - Nėra...
- Juk nėra, ar ne, ponia? - Ne, bet yra kitų gėrimų!
Vieną alaus.
- Tai ar ją radote? - Dar ne... bet aš kantrus.
Vieną alaus Maksansui...
-Tai ar ją rado? - Vis dar ne.
- Ką pametė? -Moters idealą.
Nepametė, neprarado, bet nerado. Tai ne tas pats.
Sako, jis ją nutapė. Jis dailininkas ir poetas. Čia atlieka karinę tarnybą.
Visi mes ieškom moters idealo. Jis nevienintelis.
Neliūdėkite, pone Maksansai. Juk merginų pilnos parduotuvės.
Ieškojau jos visur, daug kur nukeliavau
Į Javą, į Angkorą, Manilą ir Veneciją,
Regėjau Žaną ir Džokondą, Venerą ir Moną Lizą...
Tik jos nesuradau Ir vis dar ieškau.
Nieko apie ją nežinau, bet, regis, ją matau.
Išgalvojau jos vardą,kartais, atrodo, girdžiu net jos balsą.
Nutapiau jos kūną, Nutapiau jos veidą.
Dabar mano meilė tokia reali...
Ji romantiškai graži,
Jos žvilgsnį jau kadais nutapė Botičelis.
Jos bruožai - tarsi mergelės nekalti,
Tokius tiktai muziejų salėse regi, Ir jie užvaldo paauglių protelį.
Kai ji eina, vaikystę išvysti,
Kuri plevena, šoka mano širdy,
Jos auksiniai plaukai nepaklūsta jai,
Vėjas ir saulė juose grumiasi džiugiai.
Kalbėčiau jums apie jos rankas ir akis,
Kol rytas kitos dienos nušvis.
Ji gyvenimas mano, bet veltui svajojau,
Nes jos neradau, nors ir visur ieškojau.
Kalbėtų mums apie jos rankas ir akis,
Kol rytas kitos dienos nušvis.
Ji gyvenimas jo, bet veltui svajojo,
Nes jos nerado nors ir visur ieškojo.
Ar ji toli, o gal visai šalia?
Nežinau, bet ji tikrai yra.
Ar ji žvejo, ar karaliaus dukra?
Nesvarbu, nes tik meilės trokšta mano meniška siela,
ir už meilę nieko svarbesnio nėra.
Labai gražus paveikslas, bet aš tokios merginos nepažįstu.
- Aš taip pat ne... - O man labiau patinka raudonplaukės.
- O varge, nematei šįryt Delfinos? - Ne, ponia...
Neabejoju, kad pamiršo nueiti parvesti Bubu.
Gal galėtumėt nueiti, pone Maksansai?
Negaliu, turiu vykti į pratybas ir jau vėluoju.
Jei eisiu aš, negalėsiu padengti stalo.
- Atleiskite! - Nieko tokio.
Viso, seneli!
Gal galėtumėte nueiti ponai? Mokykla čia pat, už aikštės.
Žinoma, galim, ar ne?
Kokie jūs geri. Šaukit Bubu.
- Ką tokį? - Bubu. Jis mano sūnus. Jaunėlis.
Atleiskit, bet aš niekad negaliu išeiti.
Viskas labai paprasta, esu įkalinta šiame akvariume.
O turėjau gyventi gamtoje, paplūdimyje... Ant Ramiojo vandenyno kranto...
Klausytis švelnios muzikos ir skaityti eilėraščius.
Ivona! Nebeturiu klijų.
Nupirkite jam pakelį klijų... Ačiū!
Labas, Delfina.
Na, tu ir murzius! Tik pažiūrėk! Nauji šortai! Na, žinai!
- Ar tu Bubu? - Ko norite?
Sveiki, panele, atėjome pasiimti Bubu.
- Kas siunčia? - Ponia iš kavinės!
- Na ir įžūlumas! - Mes atviri!
Atvykome į šventę.
Taigi... Nejaugi!
- Jūs labai graži, panele! - Jau girdėjau, neoriginalu.
- Tavo suknelė vėl suplyš. - Užsičiaupk!
Tai ar mes jį parvesim?
- Noriu eiti su jais. - Jūs ne vaikų grobikai?
- Šiaip ar taip nepasakytume. - Nekvaila...
Man taip dar geriau, nes... Ai, nieko! Turiu reikalų.
Gražiai elkis. Iki, mažuti.
- Tavo teta šauni. - Ji man ne teta, o sesuo.
Gražutė!
Noriu saldainių.
Ar visą dieną čia stovėsit?
- Laba diena, mano gėlele! - Laba diena, Gijomai.
- Kokia tu graži, siela mano! - Sakai „siela mano“, o galvoji apie mano kūną.
Būtent, širdele.
Jei taip stipriai tavęs nemylėčiau - pavydėčiau.
Bet aš tave myliu... Todėl esu išdidus
ir geidulingas, nes nuolat tavęs noriu.
Aš tau keliu tik nedorus jausmus.
Bet ir geismingus, ir ištaigius.
... ir plepius. Klausai pats savęs ir myli tik save.
Save ir tave. Aš myliu tave.
Norėjai su manim susitikti, kad tai pasakytum?
Širdele, tu manęs nemyli, bet vieną dieną tapsi mano žmona.
Jau sakiau tau „ne“, Gijomai.
- Tada, kodėl ateini? - Nes tu mane prablaškai.
Bet jei labai nori, galiu nebeateiti.
Čia juk aš!
Taip, gėlele.
Nesakei man, kad pozuoji kareiviams.
Kareiviams, ką čia kalbi?
Kas nutapė šį portretą? - Ką tik tau sakiau - kareivis,
vadinantis save dailininku ir poetu. Pažįsti jį?
Sukrečiantis panašumas... Nemanai?
Paprastas sutapimas.
- Bet juk tai aš! - Visai ne, čia tik vaizduojamasis menas.
Tu, mano siela, esi dvasinga...
O šis portretas bevertis... Vaizduotės padarinys...
O jis jį paprasčiausiai vadina moters idealu.
Kaip jis turėtų mane mylėti. Juk jis mane sugalvojo. Koks jis?
Jis? Blankus... Dėmesio nevertas...
Norėčiau sutikti šį dailininką.
Kaip gaila, jis ką tik išvyko iš Rošforo. Trumpam apsistojo Paryžiuje.
Bet jis tikrai nepanašus į tokį, kokio tau reikia.
Bet ką tu apie mane žinai, tu tik iškalbingas esi,
Kad pažįsti mane sakai, bet tai tik paistalai.
Nežinai mano svajų, Jei žinotum, nustėrtum tu.
Bet niekada nesužinosi...
Gerai žinai, kad žinau. Kam man prieštarauti?
Niekada nesuprasi, kodėl nuo veido man nedingsta šypsena.
Niekada nesuprasi, kodėl, kai šoku aš tokia laiminga, Kodėl esu tokia svajinga.
Tik dar viena lėlė aš tau esu,
Kodėl tau patikau netgi nesuprantu.
Kad mano kalbos lėkštos, nenuoseklios - manai,
Ar aš linksma, ar aš liūdna, tau nerūpi visai.
Niekada tau nekyla jokių klausimų,
Tyčiojies, nors ką sakau tau nesvarbu.
Sakai, kad myli pinigus labiau nė save, Tik kur tada esu aš tokioje eilėje.
Jei tikrai mane mylėtum...
Ir kam kartoti, ką jau nekart sakiau...
Jei tikrai mane mylėtum, kaip sakai, Ar taip dūsautum giliai,
Kai su manim būni pakankamai ilgai,Ar sakytum: „atleisk, bet laikas - pinigai?“
Bet man, drauge mano, laikas - meilė,
Juokas ir dainos, kol nusileidžia saulė,
Mylėt kiekvieną Dievo dovanotą naktį, Laikas - tai meilė, gyvenimas - šventė
Todėl nebūsi tu mano meilužiu,
Nes meluoji, kai sakai man „myliu“.
Gali būti laisvas ir rasti merginą, kuri žinos tikslią meilės kainą.
Tada mane pamirši...
Kam viską taip apsunkinti, kai viskas paprasta.
Tavo akys sublizgės, vos ji sumirksės,
Ir mergina aksominiu balsu sakys: „tave myliu“, nors reiks jai tiktai pinigų.
Atleisk, kad esu atvira ir nuoširdi, Nekalbėkim, jei nori, kas mūsų širdy,
Išvenkime meilės, kuri miršta lėtai,
Ir ištarkim „baigta“ mandagiai.
Lik sveikas, Gijomai.
Iki, širdele!
Žiūrėkit, jūsų akys tokio pat mėlio kaip ir paveiksle.
- Aš nekaltas. - Juk tiesa?
Tau patinka mėlynos akys.
Turėtum ir šitom nelikt abejinga? Niekada nieko panašaus nemačiau.
Kaip paslaptinga...Sakoma, kad dailė abstrakti,
O jos neabstrakčios, todėl paveiksle matau...
Žiūrėk, mama!
- Oi, kam, nereikėjo... - Smulkmena...
Ačiū!
- Štai, seneli. - Jūs labai malonus...
- Ko nors norėsite? - Taip!
Matėme nepaprastą šviesiaplaukę.
- Jūsų seserį. - Aš neturiu sesers.
- Delfiną! - Delfina - mano dukra.
- Ji nuostabi! - Jūs taip pat.
Man taip sakė...
Dėmesio! Juodojoj jūroj audra!
Bubu! Ša!
Laba diena, Dutruz!
Laba diena! Laba diena visiems!
Draugai! Subtilusis Dutruz...
Subtilus tarsi kvepalai. Dutruz rašoma su „z“, bet ji netariama.
- Bilas kaip bildukas... - Etjenas kaip visi.
- Čia tau. - Kas tai?
Atominis povandeninis laivas iš celiulioido.
- Limpa? - Limpa.
Tai gerai.
Ką tik juos sutikau su ilgaauliais batais ir šautuvais, apsiginklavusius iki dantų.
Nudėtų jus kaip kiškius.
- Ar ko nors gersite, pone Dutruz? - Ne, nieko, lėksiu...
Užeisiu popiet.
- Kas jis? - Dutruz, senelio draugas.
- Kuo užsiima? - Rentininkas.
- O jūs kuo užsiimat? - Mes?
Keliaujam iš miesto į miestą, Pristatome motociklus,
Dviračius ir laivus, o kelias mums atstoja namus.
Šiandien čia. Rytoj kitur.
Nieks mūsų nelaukia, mes - laisvi, Kaip elfai vaikiški, keisti.
Mes laimę vejamės. Slepiamės nuo saulės šešėlių.
Geriausia renkamės: Ne liūdesį, o džiugesį.
Gražuoles, ne baidykles.
Ne skausmą, malonumą.
Nuo merginos prie merginos lekiam, Nuo širdies prie širdies,
Greitai per uostus skubam Ir ten sugrįžti nebeturim vilties.
Mūsų gyvenimas tai jūrų vėjas, duonos kvapas, vyno skonis,
ryto saulė balkšva, juoda saulė vakaro audrų,
mažo vaiko šypsena,
popiečio miegas ant šiaudų,
beprotiška meilė rugių lauke
ir gaivus vėjas ant veido, plaukuose.
Keliaujam iš miesto į miestą, Kas laukia rytoj - nežinia,
Mums šviesiaplaukės tiesia ranką, Gyvenam gyvenimą lengvą.
Šiandien čia. Rytoj kitur.
Mūsų gyvenimas - tarsi meilės daina, Sėkmę neša kiekviena diena.
Mes laimę vejamės,
Ne negandas, o džiaugsmą renkamės,
Protą, ne kvailumą,
Ne melą, nuoširdumą.
Ne tuos, kurie baudžia, bet tuos, kurie užjaučia.
Iš šventės į šventę keliaujam, Į mus žmonės rodo pirštais.
Žmones miestuose linksminam Nors jaučiamės gimę poetais.
Šiandien rimti. Rytoj linksmi.
Mūsų gyvenimas - spektaklis: Būties tragedija,
Laimės komedija. Draugai amžini.
Princai nepriekaištingi. Riteriai be skatiko, pliki,
Bet auksinė mūsų širdis.
Iš miesto į miestą keliaujam, Į mus žmonės rodo pirštu.
Žmones miestuose linksminam O kelias tai mūsų namai.
- Kas tau? - Liūdna ir nuobodu.
Kažką nuo manęs slepi.
Su Gijomu baigta, negalėjo taip toliau tęstis
Na, čia veikiau gera naujiena. Tas tipas man niekada nepatiko.
Ir žinai apie ką galvoju?
Taip, apie savo svajonių vyrą.
Iš kur žinai?
Širdele, tai paprasta...
Visada esi tokia, kai apie jį galvoji.
Nieko apie jį nežinau, bet, regis, nuolat jį matau.
Išgalvojau jo vardą, kartais, atrodo, net jo balsą girdžiu.
Regiu sapnuose aš jo veidą,
Jo žvilgsnyje meilę randu...
Jis romantiškai gražus,
Tarsi Rafaelis talentingas,
Filosofas ir jo protas skvarbus,
Poeto polėkio jam niekad nepristinga.
Kalbėčiau tau apie jo rankas ir akis,
Kol rytas kitos dienos nušvis.
Jis gyvenimas mano, bet veltui svajojau,
Tai gali likti svajone – visada žinojau.
Ar jis toli? Ar jis šalia? Ar Rošfore?
Žinau, suves likimas mus, Nes jis yra.
Jaučiu tai širdyje Ir šis jausmas protui nepaklus.
Meilės jausmas jokiam protui nepaklus.
Kaip ir aš nepaklusiu niekada...
Mažute, nemanau, kad tokie vaikinai šlaistosi Rošforo gatvėse.
Dabar jis Paryžiuje. Jis nutapė mano veidą.
Kas jis? Niekada apie jį nepasakojai.
Dailininkas. Nepažįstu jo.
Bet jis yra ir žinau, kad mane myli.
Tačiau dar niekada jo nemačiau.
- ... karščiuoji. - Aš nejuokauju.
- Tada važiuojam į Paryžių. - O mokiniai?
- Visų pirma - mūsų karjera. - O pinigai?
Kol kas apie tai negalvokim. Mes - laisvos. Kitą savaitę važiuojam į Paryžių.
Popiet eisiu pas poną Damą, prisimeni...
Ko juokiesi?
Šiaip. Ponas Dama... Kaip kvaila.
Jis labai geras. Ir jis pažįsta Endrių Milerį.
- Endrių Milerį? Kas jis? - Nežinau...
Kompozitorius. Amerikietis. Simonas Dama su juo kartu studijavo.
Endrius Mileris koncertuos Paryžiuje.
Simonas Dama jam mane rekomenduos.
- Na, jis parašys jam laišką! - Paskui nueisiu pasiimti Bubu.
Žinai, gal nevark. Šįryt mama nusiuntė jo pasiimti tokius du tipus.
Be reikalo ėjau į mokyklą. Bubu grįžo su jais.
Palikai Bubu su nepažįstamaisiais?
Mieste pilna žiaurių kareivių ir nežinomų dailininkų.
Mano senučiuke, taip nepasitikėdama kitais niekada nerasi vyro.
Gimiau tik 12 min. anksčiau už tave, todėl neleisiu vadinti savęs sene!
- Nutilk! - Ką?
Sugalvojau koncerto temą!
Laba diena, seserys.
Šuberto "Ave Maria".
Štai.
- Taip? - Taip.
Viso gero, pone Dama...
- Laba diena, pone Dama. - Laba diena, panele...
Gavau jūsų penklines.
Atleiskite, kad taip vėluoju.
Bet dėl parduotuvės atidarymo, viskas buvo labai sudėtinga.
Rošforas ne Paryžius, o aš dar nelabai galiu vadintis vietiniu.
Čia dabar labai gražu.
Tikrai? Stengiausi sukurti savotišką muzikinę aplinką.
Po galais, kur jas padėjau? A, štai kur!
- Esate pasiruošusi šventei? - Mergaitės repetuoja kasdien...
Sukūriau nedidelę melodiją.
Trijų balsų chorui do minoriniu.
Kiek esu jums skolinga, pone Dama?
12 frankų.
Vadinkite mane Simonu, prašyčiau.
Tikrai?
Tokia kvaila pavardė.
Mano vardas Solanža.
Sol - tarsi nata ir
ir tarsi angelas žavi. Šis vardas jums puikiai tinka.
Pone Simonai, noriu jūsų paprašyti paslaugos.
Prašau.
Kitą savaitę ketinu vykti į Paryžių.
Ir jūs praeitą antradienį leidote suprasti,
kad galėtute mane rekomenduoti kompozitoriui Endriui Mileriui.
Endis... Na žinoma. Nuo Konservatorijos laikų jo nemačiau, bet išlikome draugais.
Po studijų Endriu grįžo į JAV.
O paskui sėkmė, koncertai, šlovė...
Gyvenimas mus išskyrė.
Reikia pasinaudoti jo viešnage Prancūzijoje. Tuoj pat jam parašysiu.
Esu įsitikinęs, kad galės jums padėti.
Tapsite garsia kompozitore, panele Solanža. Labai garsia.
Norėčiau.
Šįryt sukūriau koncerto temos trečią dalį: fa-diezas, minorinė.
- Norite išgirsti? - Su malonumu.
Nuostabu!
Koks sodrumas! Koks išradingumas! Koks jausmas! Koks griežtumas!
Man taip pat labai patinka.
- Kada išvažiuojate? - Pirmadienį po šventės.
Nepagalvokite nieko blogo...
Bet kai mane prieš 10 metų paliko sužadėtinė,
širdyje pajutau tokį patį kartėlį.
Jūsų sužadėtinė?
Dėl jos nusprendžiau išvykti iš Paryžiaus.
Įsikūriau čia prieš mėnesį, kad susigrąžinčiau kelis prisiminimus.
Kodėl? Ji gyvena Rošfore?
Ne, ne. Meksikoje.
Bet čia mes susipažinom.
Tai nepaprasta istorija tokiam paprastam vyrui kaip aš.
Ji manė, kad mano pavardė juokinga.
Gal dėl jos jautėsi su manim nelaiminga,
Todėl vieną vakarą nieko nesakius išėjo,
Daugiau mano akys jos neberegėjo.
Buvau toks laimingas, kai pasakė man ji,
Kad nešioja stebuklą po širdimi.
Aš buvau išdidus, o ji tokia tauri,
Bet būti ponia Dama nepanoro sutikti.
Nors aš jai patikau, ji buvo mūza mana,
Bet nežinojau,
Kad pavardė Dama, jai buvo tokia nemiela,
Tai supratau jau per vėlai, deja.
Buvau jaunuolis, ji - panelė netekėjusi,
Bet dvynukes netyčia pasigimdžiusi,
Kurių man niekada sutikti neteko,
jos negrįždavo namo iš pensionato.
Tada mūs bendras draugas man pasakė,
Kad užsienietis rankos jos paprašė,
Jie išvyko į Meksiką kartu,
Mylėti viens kitą ant vandenyno krantų.
Nors tada labai nusivylęs buvau,
Norėjau grįžti ten, kur su ja gyvenau.
Todėl įsikūriau ir gyvenu čia,
o prisiminimus slepiu širdyje.
- Ir niekada daugiau jos nematėte? - Niekada.
Ji turbūt laiminga kur nors prie Akapulko.
Ji taip mėgo saulę...
Bet pakaks man kalbėti...
Parašysiu Endžiui. Tikiuosi, jis manęs nepamiršo.
- Gal jis dabar riečia nosį. - Atsiprašau?
Norėjau pasakyti, gal jis tapo pretenzingu.
Oi ne... Endis protingas.
Pati pamatysit. Esu įsitikinęs, jis jums patiks.
- Oi, jau keturios! Iki pasimatymo, pone Simonai.
Viso labo, panele.
Manau, ji neateis.
Vaikiūkštis juk negrįš vienas.
Atleiskit, ponai!
Praleisk panelę...
- Labas, Solanža! - Labas, mažiuk!
Matosi tavo apatinukas...
Vėl mušeisi - tik pažiūrėk!
Blogas vaikas.
- Labas, Bubu... - Pagaliau ir jūs...
- Ko iš jo norite? - Laba diena, panele, atėjome parvesti Bubu.
Čia mano draugai.
Atvykome į šventę.
- O kada išvykstate? - Pirmadienį.
Tada gero kelio!
- Panele, matosi jūsų apatinukas. - Man jau tai sakė!
Nelabai maloni ta tavo teta.
Ji man ne teta, ji mano sesuo!
Nuo ryto labai pasikeitė.
Tiek to... Eime.
Noriu eiti su jais. Jie man nuperka saldainių.
Nupirksiu saldynmedžio saldainių.
Noriu eiti su jais! Man atsibodo!
Negausi saldainių!
Atleiskit.
Nieko tokio.
- Jūs muzikė? - Taip, pone.
Viso labo, pone.
Panele... Matosi jūsų apatinukas.
Žinau, nieko tokio.
Panele...
- Ar galėtume kada nors susitikti? - Nežinau!
Nemanau!
Eime...
Įžūlus tipas.
Sol, la, fa...
Atleiskite panele. Aš įsimylėjęs.
Jums sekasi!
Stengiuosi...
Pas draugą į Rošforą atvykau,
Simoną Dama išvysti panorau
Ir vos už kelių žingsnių sutikau, žavią merginą ir pamišau.
Mergina pradingo, bet aš ją jau pamilau.
Du žemynus apkeliauti teko,
Kol pagaliau stebuklas nutiko,
Kuris pakeis mano gyvenimą manau,
Gerai, kad į Prancūziją atvykau.
Pasiruošusi?
Negalim išeiti neatsisveikinusios.
- Širdis taip stipriai plaka. - Normalu...
Klausyk, visų pima, man nusibodo. Antra, jiedu mus išnaudoja.
Trečia, aš Etjeno nemyliu... Ketvirta, Bilo akys nemėlynos.
Penkta, mūsų laukia nuotykiai. Šešta...
Štai ir jie!
Kas jums!
Puikiai matai - išvykstam!
- Ką? - Išvykstam!
- Su kuo? - Su jūreiviais...
Nešniurkščiok, iš to jokios naudos...
Kvailės!
Kad jas mylim, tai dar nieko,
bet duodam joms puikų darbą, o jos mus palieka pasirodymo išvakarėse.
Ir dėl ko! Dėl jūreivių!
Jūreiviai linksmesni, Negu mugininkai visi.
- Jie sutuoktiniai blogi, - Bet meilužiai geri.
Jie draugai, meilužiai ar vyrai, Šalia jų nėra niekada.
Ar elgiamės protingai? O gal tai klaida?
Svajonės užliejo širdis balzgana rožių spalva. Leidžiam naktis vienumoj.
Gal nuvyto mūsų meilės rožės, Leidžiam naktis vienumoj.
Gal iš mūsų meilės rožių, liko tik dygliai,
Gal tai tavo jūros širdis, tuomet neturiu ką pasakyt.
Gal nužudyt tave,gedėt, O gal pačiam iš meilės mirt, kentėt?
Turi, kuo pamalonint: nosis, burna, antakiai, plaukai.
Jei tik tavo melsvos akys būtų , numirt galėčiau dėl tavęs.
Jei mano žvilgsnis, Tavęs nebevilioja,
Ir jei jūreivis tau asistuoja. Ką man daryti?
Gal ant kelių klauptis?
O gal iš pavydo numirti?
Ant manęs nepyk meldžiu, nes apsiverkti aš galiu.
Jau ašara bėga skruostu Su visu makiažu.
Skriskit, balandėlės, Keliaukit su jūrų vėjais,
Nes nei žodžiai, nei žavesys akių, Nebejaudina jūsų širdžių.
Skriskit, gražuolėlės,
Gero kelio, gražios meilės.
Gerai pagalvojai?
Nuo merginos prie merginos keliaujam,Nuo širdies prie širdies.
Šiandien čia. Rytoj kitur.
Gyvenime viskas lengva išties.
Brakas, Pikasas, Kli, Miras, Matisas...
Čia gyvenimas!
Gyvenimas tai gyvenimas.
Bet kaip jūs piešiate?
Juk ne kareivinėse?
Neįmanoma piešti kareivinėse. Taip dar nėra buvę.
Turiu kambarį mieste. Dirbtuves.
Kiekvieną vakarą slapčia grįžtu. Ir piešiu.
Kitą savaitę važiuoju į Paryžių. O po šešių mėnesių rengiu parodą!
- Jei jus išleis! - Nekalbėkit niekų, Dutruz!
Viskas blogai! Primena 1939 metus. Tada viskas taip ir prasidėjo.
Dar šįryt mačiau jus kaip kokį klauną...
Vykom į pratybas. Manot, man tai patinka?
Ne, nutilkit, Dutruz...
Kitą savaitę aš - civilis ir manęs čia nė kvapo!
Pirmadienį, ar ne, ponia Ivona?
Kaip liūdna matyti visus šiuos išvykstančius vyrus...
Visus? Kodėl visus?
Šiaip pasakiau!
Galvojau apie man nutikusią istoriją.
Aišku, tai ne jūsų reikalas.
Galiausiai šitą kėdę sulaužysit...
Įtariu, kad tai meilės istorija?
O kas dar?
Tai buvo...
slapta meilė.
Niekam apie ją nepasakojau...
Nieks nieko nežinojo...
Net mano dukros...
Jūsų dukros! Tiek man apie jas pasakojot!
- Norėčiau su jomis susipažinti... - Nutilkite pagaliau...
O ta meilė? Blogai baigėsi?
Mano sužadėtinio pavardė buvo nepakenčiama.
Tai ir buvo didžiausia mano bėda.
Todėl nieko nesakiusi jį palikau,
Jau praėjo 10 metų, kai mūsų meilę į šukes sudaužiau.
Mes buvom tokie artimi,
Nešiojau stebuklą nuo jo po širdimi.
Jis buvo išdidus, aš jaučiausi tauri,
Turėjo Bubu greitai gimti.
Jis buvo jaunuolis, aš - netekėjusi,
Bet dvynukes netyčia pasigimdžiusi buvau,
kurių jam niekada sutikti neteko,
jos negrįždavo iš pensionato namo.
Tada mūs bendras draugas jam pasakė,
Aš leidau jam apie meksikietį žinoti,
Kad jis rankos mano paprašė.
Kaip apgailėtinai tada aš melavau,
Dabar aš vieniša ir nebejauna jau.
Norėjau grįžti čia, kur meilę suradau.
Ir grįžusi čia apsigyvenau,
Kur galiu liūdėti, kad meilę praradau.
Nežinote, kur jis, ką veikia?
Ne... Turėtų būti Paryžiuje.
Bet jūs turėtume važiuoti pas jį arba jo ieškoti...
Kokia buvo to pabaisos pavardė?
Dama... Simonas Dama...
Ištekėjusi būčiau tapusi ponia Dama. Koks absurdas!
Jis buvo niekšas!
Ne, tėti, nusiramink.
Niekšas!
Gal ir niekšas, bet pavardė jo miela.
Ponas Dama,
Manau juokinga.
- Na taip, neturėjau pasakoti. - Taip nesakiau!
- Na, eime! - Tikrai vaizduojamasis menas?
Juk jau sakiau, tai vienintelis toks mano paveikslas. Abstraktūs paveikslai kareivinėse.
Eisite su mumis?
- Parodysiu jam savo moters idealą. - Kur?
Palikau pas paveikslų pardavėją Gijomą Lansjeną. 5 min. kelio.
Ne, gaila, bet negaliu.
- Jums nerūpi, ką aš darau. - Puikiai žinot, kad rūpi.
Tada iki! Eime?
- Kas tau? Verkei. - Ne.
Nesakyk „ne“, juk matau.
- Man labai patinka tavo skrybėlė. - Man taip pat.
Viskas, ką turi papasakot?
Aš labai susijaudinusi, nes sutikau savo gyvenimo vyrą.
O šiaip dirbam.
Nemačiau Delfinos jau tris dienas. Įsivaizduoji?
Juk sakiau, kad dirbam.
Be to, kitą savaitę važiuojam į Paryžių.
Aš dirbsiu Paryžiaus koncertų salėse, o Delfina Operoje.
- Nepūsim čia. - Esat suaugusios ir žinot, ką daryt.
Dutruz teisus: blogai. Vis kur nors vyksta karas.
Kiek galima kariauti!
Pamiršau beretę.
Viso!
Kas jis?
Maksansas. Dailininkas, atliekantis karo tarnybą.
Lipk žemyn! Jau sakiau, nelipti ant stalų, kai yra žmonių!
Jau išeini?
Taip, einu namo. Viso, mama!
Ateikit rytoj vakarienės, jei norit. Ateis ir Dutruz.
- Dutruz, kas jis? - Nepažįsti?
Senelio draugas, susipažino 1924 m. Salonikuose.
Praeitą savaitę susitiko. Buvo nesimatę 40 metų.
- Tada iki rytdienos! - Iki!
Čia vėl jūs?
Kokia žavi jūsų sesuo.
- Ne sesuo, o dukra. - Ir ji?
Iš pirmojo guolio sulaukiau 2 dukrų. Jos dvynės, nors nepanašios.
Paskui susilaukiau Bubu. Daug vėliau.
Antram guoly.
Būkit korektiški, aš nenusiteikusi juokauti
Mes taip pat ne, turim bėdų.
- Tikrai? - Paliko mus merginos.
- Merginos? - Dvi pamaivos, kurias matėt ryte.
Paprastai jos pristato numerį. Beje, neblogą, kuris pritraukia klientus.
Didįjį viliotinį.
Taip. O dabar likome it musę kandę.
Čia nerasite, kas galėtų jį atlikti. Na, man taip atrodo.
Viliotinį ar ką kita.
Jūsų dukros galėtų mums padėti.
Mano dukros? Per daug nesitikėkit!
Jos moka šokti?
Delfina, šoka, tiesa...
Solanža solfedžiuoja ir daug kuria. Na, ir ji moka šokti.
- Bet jos nesutiks. - Taip manote?
Esu įsitikinusi. Su savo talentais jos čia nepus.
Kitą savaitę važiuoja į Paryžių.
- Ko gersite? - Balto vyno?
Du balto vyno...
Galim paprašyti...
- Niekuo nerizikuojam. - Taigi... Kas nerizikuoja...
O, varge!
Ir vėl Bubu išdaigos!
Štai ir ji.
Jūsų idealas?
Kadaise pažinojau moterį,
kuri buvo truputį panaši į šį portretą.
Ji buvo šokėja.
Praėjo keturiasdešimt metų.
Bet buvo brunetė, trumpais plaukais iki čia.
Tada visai nebuvo į ją panaši.
Ne, nelabai.
Ne, nebent kažkuo nežymaus.
Bet šios moters nepažįstu.
Rošfore tokios merginos nerasit.
Ieškojau jos visuos žemės kampeliuose,
Ieškojau nuo Balio iki Limos, per Pietų jūros bangas.
Nuo gilių upių iki guolių, kur merginos šypsosi.
Jos neradau, bet tikiu, ji yra,
Ir todėl ji man nepaprasta.
Taip, ji tikrai yra, sukelia man aistras,
Ji už šimtus nuogų merginų labiau geidžiama.
Ieškojau jos visur, perplaukiau jūras septynias.
Ar ji toli? Ar ji šalia?
Nežinau, bet ji tikrai yra.
Ji žvejo ar karaliaus dukra,
Kino žvaigždė,
Ar gėlininkė paprasta.
Žinau, ji bus mana.
Labai gerai. Ačiū vaikai.
Sutikau savo gyvenimo vyrą.
Kur?
Gatvėje.
Papasakok.
Bubu iš mokyklos tempiau namo, O tas padauža šokinėjo ir nerimo.
Galvės vidury spyriotis ėmė Ir į purvą kuprinę metė.
Aš atsiklaupusi renku šratinukus, Nervinu važiuojančius dviratininkus.
Ir malonų balsą išgirstu, Pakeliu akis ir vyrą gražų regiu.
Ausis man glosto jo balsas,
Banguoja, vilioja tarsi jūros dvelksmas.
Sutinku jo žvilgsnį, jaučiuosi užburta,
Jis žiūri į mane, o aš apstulbinta.
Tamsiaplaukis, kaip man ir patinka, Ir kelios sidabro sruogos jam tinka.
Plaukai tarsi piemens, o gal poeto,
Man mintyse suskamba muzika koncerto.
Jo švelnus žvilgsnis susitinka su manu, Mes tarsi užburti abu.
Rieda automobiliai ir Bubu šalia,
O mes vis mėgaujamės savo idile.
Bet, deja, reikia eiti, Nepažįstamasis leidžia suprasti
Atsistoja ir sujaudintu balsu man sako:
Atsiprašau, „Jūsų apatinukas matos.“
Ir viskas...
Ar jis toli? Ar jis šalia? Ar jis Rošfore?
Rasiu jį, nes žinau - jis yra.
Meilė už viską stipresnė tikra.
Šis jausmas jokiam protui nepaklus,
Kaip ir aš niekada nepaklusiu.
Jis tikriausiai užsienietis arba turistas!
- Kodėl? Kalbėjo su akcentu? - Neprisimenu.
- Kamera? - Ne.
Tai kodėl amerikietis?
Nesakiau amerikietis, sakiau užsienietis.
Užsieniečiai nebūtinai amerikiečiai.
Ne, bet dažniausiai turistai.
O Dieve, gal tai jis...
O, Žiulis ir Džimas!
- Vėl jūs! - Pažįsti juos?
Taip, jau buvom susitikę.
Nestovėkite už durų.
Ko norite?
- Jūsų mama, ponia Ivona... - Kur jau ne!
- Leisk pasakyti. - Taip, leiskit...
Jūsų mama, ponia Ivona sakė, kad kitą savaitę vykstat į Paryžių.
Taip, tiesa.
Ir ieškote, kas jus galėtų nuvežti.
Niekada to nesakėm.
Na! Mes galim jus nuvežti...
- Savo sunkvežimiu? - Yra gultų.
Taigi!
- Mes rimtai. - Plepalai!
Viskas?
- Norėjom pasiūlyti sandėrį. - Bet ne tarpdury.
Užeikit. Sėskit...
Na?
Kalbėk... Mintis juk tavo.
Bet tu vadovauji...
Laiko turim...
Na gerai...
Kad mūsų stendas būtų įdomesnis sekmadienį per šventę, pagalvojom...
Na, tai Bilo mintis...
Pagalvojom,
kad galėtumėte paruošti pasirodymą. Ką nors linksmo!
Pasirodymą?
- Jie mus laiko striptizo šokėjom... - Akivaizdu.
Na, artistės, kurias priėmėm,
mus pavedė paskutinę akimirką.
Ir mums reikia ko nors...
- ...kas jas skubiai pakeistų. - Taip paprastai...
Taip.
Na, tai ar jus domintų?
- „Domintų“ nevisai tinkamas žodis... - Tačiau galim pagalvoti.
Dabar turim tikrai daug darbo.
Tai sutinkat ar ne?
- Ką apie tai manai? - Nežinau, ko šie ponai nori.
- Ko nors linksmo. - Kartojatės.
Ko nors tokio?
Hamburgo uoste, Pilkam lietuje,
Trys jūreiviai šlapi Ir meilė - jie jau keturi,
Budi nakty. Tada trys merginos ir pinigai
Sutinka juos atsitiktinai, Ir sužimba lietaus lašai.
Hamburgo uoste trys jūreiviai šlapi,
Kalba apie meilę tarsi ji būtų reali,
Tarsi už tokią kainą
merginos iš krantinės šiems berniukams jūreiviams
padovanos tą trokštamą meilę širdy.
Patinka?
- Niūru. - Be to, nuvalkiota.
Jūreiviai, merginos, laivai... Nusibodo...
Supratom...
- Solanža, mūsų daina. - Ji jums patiks.
Mes seserys dvynės, Gimusios po ženklu dvynių.
Nekvailos, be galo kūrybingos.
Laimės duokit, Gyvybės truputį,
Širdį užgaukit, Sąmojo nepamirškit, Kūrybingumo pridėkit.
Stipraus kaip džiaugsmas, Gražaus kaip gyvenimas.
Būtinai dainuokite, Ir žinoma kvailiokite.
Gal reikia šokių? Šiuolaikinių, klasikinių?
Jums reikia ritmo? Ar šokio lyriško?
Gal Mocarto? Gal Stravinskio?
Gal Bacho?
Gal Bogoslovskio?
Gal Armstrongo? Ar Elingtono?
Gal Hemptono? Ar Bazio?
O gal
Mišelio Legrano?
Dainuokit apie meilę, Neapykantą,
Tik su kibirkštėle.
Dainuokit dieną, Naktį šokit.
Dainuokit šviesai.
Šokit džiaugsmui, dainuokit vėjui.
Dainuokit apie saulę ir lietų.
Sujaudinkite mus, įkvėpkite mus.
Nustebinkite ir stebėkite mus.
Saulės blyksniais papuoškime, Juoko pliūpsnius išpieškime,
Visą miestą nušvieskime Džiaugsmo, malonumo spalva.
Kam priešgyniauti? Kam laiką gaišti?
Nes kada nors tu būsi mano žmona,
Kodėl namelis prie jūros?
Kodėl tas turtingas meksikietis?
Neverksite ir nedejuosite juk amžinai.
Harmonijos didybė...
Kokia paradigma.
Kur gražios rankos, užrašiusios natas?
Ar kada sutiksiu dar ją?
Kam meilės ieškoti Ramiojo vandenyno pakrantėj,
Jei ją galima rasti ir čia?
Ir tuo pat metu...
Tikras atsitiktinumas...
Randu ta tikrą meilę,
tą dieną kai išvykstu.
Aistra. Dvasia. Meilė. Pyktis. Dvasingumas.
Džiaugsmas. GYvenimo laimė.
ŠEŠTADIENIO RYTAS
Jūs viena?
Žozetė palydėjo Bubu į mokyklą, senelis dar miega.
- Išvykstate? - Turiu likusias dvi laisvas dienas.
- Vykstu į Nantą aplankyti šeimos. Atostogų išleido, bet dar nepaleido.
Išleido, bet nepaleido. Kaip juokinga!
- Duokit alaus. - Gerai.
Grįšiu pirmadienį ryte.
Susikraunu lagaminą ir „Sudie, Rošfore.“
Moterį supjaustė gabalais, ar girdit, Padorumo gatvėje, tik paklausykit.
Šįryt rado dėžę atsitiktinai,
joje - Pelagijos Rozjė palaikai.
Miesto kabareto šokėjos geriausios, konkursų nugalėtojos gražiausios.
Dabar šešiasdešimties, garsi buvo jauna, O scenos vardas buvo jos Lola-Lola.
Ji užburdavo minias, didžiausias sales, garsiai plojančias per premjeras.
Dėžė jau atidaryta Ir tyrimas pradėtas.
Klausinėjama ir tiriama aplinka, Kad būtų išsiaiškinta, kieno ji auka.
Žinai kas ta Lola-Lola?
Šokėjomis niekada nesidomėjau.
Štai ir Žozetė.
Užtrukote?
Užtrukau, nes policija sustabdė mane, kai jūsų sūnų palikau mokykloje.
Paklausinėjau, ieško beširdžio, Kiti sako - keisto bepročio,
Dar kiti -šlykštaus bailio. Ieškoma ginklo - pjūklo ar kirvio.
Jis auką supjaustė labai sumaniai, kūno dalis į dėžę sudėjo gražiai.
Kaip gydytojas: kojos apačioj su...
Baikit, tai baisu!
Sako veikia tie, kurie uniformuoti, Ir žmonėms neverta panikuoti.
Eisiu pažiūrėti, paslaptys mane traukia. Paskui į traukinį.
Į Nantę atostogų išleido, bet dar nepaleido.
- Iki pirmadienio. - Pasiimkit krepšį.
- Viso, mano draugai. - Bon voyage!
Koks šlykštus žmogžudys tai įvykdė.
Visgi kūno dalis gražiai sutvarkė dėžėj.
- Nestovėkite čia, eikit, būkit geri. - Prašom, nesupraskit mūsų ne taip.
Nenorime būti mes su jumis grubūs.
Kraujo šitoj vietoj buvo iki čia.
Tai buvo žilagalvė senutė.
- Šlykštu ir negarbinga. - Man tik blondinės patinka.
Kaip miela tai girdėti, pone...
Neįsižeiskite, aš tik blondines myliu, bet dar nereiškia, kad rausvaplaukę
imčiau ir supjaustyčiau peiliu.
- Kodėl turėtumėte būti tuo niekšu sadistu. - Prisiekiu ne, o kas jūs?
- Mokau muzikos, nes tai man patinka. - O aš paveikslus abstrakčius piešiu,
Bet norą didelį turiu. Ieškau moters idealo, bet vis nerandu,
todėl ją nutapiau.
Ateikite kada pažiūrėti, galėsime susipažinti. - Ak, tas Maksansas!
- Iš kur žinot mano vardą? - Mama sakė kartą,
kai vakar pastebėjau jus kavinėje. Esu Solanža Garnjė.
- A, viena dvynių! - Galėtum būti ir mandagesniu.
- Kur skubate? - Į traukinį.
Atostogų išleido dviem dienom į Nantą, bet dar nepaleido.
Jums juokas nepatiko!
Toks juokas nevertas skatiko...
Ir būkite surūgusi tada. Solanža, likite sveika.
Pone, prašyčiau, nuo vakar ieškau ir nerandu pardavėjo pianinų.
- Bet aš jų niekad neperkau. - Bet tai kiek kvaila
Nes dailininkas esu ir labiau nei pianino, man reikia spalvų.
O aš muziką myliu, bet jus užtikrinu, kad ir daile žavėtis galiu.
Žinot, ką manau: pasisekė vienam už kitą mums labiau.
Turiu jau eiti, į traukinį spėti privalau.
Iš armijos atostogų išleido, bet nepaleido.
Bet nepaleido.
Koks sąmojis!
- Atleiskite, panele, - Atleiskit, pone.
Jums nusikaltau, padėti leiskite prašau.
Ne, nieko tokio, jums sakau, Jeigu skubėjote - skubėkite toliau.
Jei jums aš dar neįkyrėjau...
Ieškau ir niekaip vyro nerandu, Simonas Dama vardu,
kuris pardavinėja pianinus.
Juokinga pavardė.
Nepaprastas vyras.
- Aš tikiu, tik susilaikyti negaliu. - Kalba ne apie tai.
Vardas tau nieko nepasako, kaipir veidas.
Pavyzdžiui, jei atrodau aš kvailai, nieko tai nereiškia visiškai,
Tik atsipalaiduoti reikia apsipirkinėjant man labai,
O šiaip esu aš normali širdy tikrai.
Oi, parduotuvę parodyti jums pamiršau,
Į kairę, o paskui antram posuky sukite dešinėn, prašau.
Dėkui už vertingą patarimą.
Atleiskit, skubu, su kai kuo susitinku.
- Labas, branguti. O kas čia? - Nieko baisaus - skylutė.
- Ką neši? - Atnešu kostiumus. Suknias nuostabias.
- Parodyk man jas. - Paprastos ir mums puikiausiai tiks.
- Koketiškos. - Valiūkiškos. - Kaip noriu valgyt.
Tuoj, palauk mažuti.
Ar nebūsim panašios į kekšes truputį?
Keista, apie tai visai nepagalvojau.
Sveiki, pone Dama.
Ko pageidausite?
Nepažįsti manęs?
Pone, atleiskit, bet prisipažinsiu...
Endi!
Kad mane kur! Tai neatleistina!
Juk taip dažnai galvoju apie tave. Vakar parašiau tau į Paryžių.
- Ar taip pasikeičiau? - Visai ne...
Bet visiškai nesitikėjau, kada nors tave čia išvysti. Po tiek metų...
- Dešimties? - Taip! Dešimt metų!
Gerai čia, taip ramu...
- Ar vienas gyveni? - Taip!
O Ivona?
Nebesugrįžo.
Kuo nusipelniau tokios garbės?
Turiu keletą koncertų Europoje.
Vakar buvau Paryžiuje ir prisiminiau tave.
Mano agentas Paryžiuj pasakė, kad tu čia. Tai ir atvažiavau.
Man taip smagu tave matyti.
Labai žaviuosi tuo, ką darai.
- Baik... - Kokia sėkmė! Tai nuostabu!
Nors jau konservatorijoje viskas buvo aišku.
Žinojai, ko nori ir to pasiekei.
Taip, tikrai.
Kai buvau jaunas, svajojau pasaulį užkariauti,
Apie natas ir dainas tenorėjau girdėti, svajoti.
Pianino skambesys pakerėjo mane,
Būčiau dešinę rankas atidavęs už fortisimo,
Būčiau pardavęs brolį už simfoniją,
Išdavęs tėvą už melodiją.
Gyvenimas mano buvo muzika tiktai,
O visa kita atrodė tik niekai.
Dabar turiu viską, ko geidžiau,
Šlovės, talento, ir pinigų, net daugiau nei reikia.
Mane giria, lepina ir garbina visi kartu,
Tokios kvailystės mane gąsdina.
Norėjau kovoti už tikras vertybes,
Viską būčiau paaukojęs už švelnų malonumą,
Nepatyriau meilės, bet meilė atėjo šiandien pas mane.
Kai sutikau tą merginą savo kely.
Ar ji toli? Ar ji šalia?
Jose nemačiau nuo tada, bet ji tikrai yra.
Ar ji griežta, ar linksma,
Nesvarbu, nes tik meilės
trokšta mano meniška siela.
Jei gerai suprantu, esi nusivylęs ir įsimylėjęs.
Ne, nenusivylęs - išmintingas ir įsimylėjęs.
Kadangi esi išmintingas, laimingas ir įsimylėjęs, pasiliksi Rošfore?
Negaliu, rytoj koncertuoju Paryžiuje.
Bet grįšiu kitą savaitę.
Turiu surasti tą merginą.
Gal tu ją pažįsti?
Žinai, čia daug gražių merginų, na, keletas...
Sakei, kad man parašei?
Taip, dėl jaunos draugės...
gerbėjos, kuri norėtų tave sutikti. Ji kuria...
Nieko daugiau nesakysiu. Bet galėtum jai padėti, ji to verta.
- Tu ją myli? - Galbūt.
- Ji graži? - Per silpnas žodis.
Velnias!
Net neįsivaizduoji, kaip man smagu vėl tave matyti.
Palauk... Paklausyk. Pasakysi, ką manai.
Keista, jau esu tai girdėjęs!
Gražu, ar ne?
Labai.
Kažkur jau tai girdėjau.
Bet kur?
Kaip keista. Kur mano užrašai?
Mačiau turėjai šįryt, Netgi nesenai.
Jie buvo čia, mano portfelyje,
tarp lūpų dažų ir akinių dėklo.
Štai ir subtilusis Dutruz. Visus pažįstate? Sėskite.
- Ne, manau, nepažįstu šių panelių. - Pasakojau jums apie jas.
Čia mano dvynukės.
Man atrodo, esu jus sutikęs...
Negali būti pone, aš atsiminčiau.
Jau mačiau jus štai taip prieš save.
Nebent kitos moterys būtų tokios panašios į jus.
- Delfina šokėja ir... - Turbūt suklydau...
Solanža žino viską apie muziką ir natas. Atėjote pačiu laiku.
Prieš valgant,
suteikite mums garbę ir supjaustykite pyragą.
Bet aš nemoku.
Reikės maldauti?
Ryšiuosi, jei jau prašote.
Prašau, Dutruz.
O, nėra Maksanso.
Jį išleido į gimtuosius namus.
Anot jo: „Išleido, bet nepaleido.“ Prisipažinsiu, prisijuokiau.
- Koks stulbinantis sąmojis. - Ir kas gi taip juokauja?
Dailininkas ir poetas. Tarnauja kariuomenėje ir tapo portretus.
Ar jis tas, kuris mane myli?
Deja, tik vienas Dievas žino.
Geriu už jūsų meilę ir pasisekimą!
Už gerus laikus, Norberai. Salonikus, kur susipažinom mokydamiesi aviacijos.
Mes susitikom Šerbūro uoste prie baro.
Jį išmetė iš baro, buvo mirtinai nusigėręs.
Gyvenimas kartais būna ne saldainis. Praradau darbą ir neturėjau pinigų.
Prisigėriau.
- Ištižėlis! - Paklausykit šito snargliaus!
- Palik ramybėj savo nosį! - Darau, ką noriu.
Rankas ant stalo ir negerk tiek! Jie nepakenčiamas!
Esu visiškai įsitikinęs, kad jau jus mačiau.
Jei sakau ne, nekartokite primygtinai.
Prašau papasakokite kaip baigėsi ši istorija.
Puoliau į depresiją.
Valkiojausi Šerbūre iš kvartalo
į kvartalą po šešių mėnesių praleistų žvejų laive.
Pažinojau Šerbūre kirpėją... Eimą...
Vedė ponią Denuajė...
Našlę iš Tūro, gal greičiau Orleano.
Buvusią šokėją, vieno vaiko motiną.
Nepažinojau jos.
Ji buvo iš Nanto.
- Gal galėčiau gauti ledų? - Galėtum, tik nutilk!
Trūksta šiai vakarienei gyvybingumo.
Gal padainuokite arba pašokite ištrauką iš rytdienos pasirodymo?
- Trūksta muzikos. - O aš šventiškai nesijaučiu...
- Nemačiau ir jūsų sceninių kostiumų. - Rytoj.
Aš į šventę rytoj neisiu. Negaliu sekmadienį palikti verslo.
Dutruz, jau mus paliekate?
Deja, visada reikia jausti ribas.
Ir mes eisim. Reikės anksti keltis.
Nesistokite, išsmuksime nepastebėti.
Bubu mus paliko - kietai užmigo.
Vienas išgėrė mažiausiai butelį.
Smelio žmogus truputį pakvaišo...
Jis jį sapnu apklojo ir šampanu aplaistė.
Viso ir labanakt.
Kaip dabar aš jį parnešiu?
SEKMADIENIS
Riedėkite, riedėkite!
Riedėkite tarsi oru, be vargo ir be rūpesčių,
Įvairiems potyriams...
- Viena mano akis didesnė už kitą. - Viskas gerai.
Nematei pirštinės? Pamečiau pirštinę.
Dabar jūsų eilė.
Bet aš tik vieną pirštinę mūviu... Taip išeiti į sceną negaliu... A, štai ji!
Paskubėkit...
Dabar su malonumu jums pristatome seseris Garnjė...
Garsiosios seserys Garnjė!
Vasara praėjo, praėjo, Laikas nutekėjo, nutekėjo,
Liūdna gamta, gamta Nostalgijos pilna, pilna,
Bet jei norit sugrįžt į vasarą, Šaltą dieną pamiršt,
O tavo širdis uždaryta narve, tuomet tereikia mylėt...
Mylėti gyvenimą. Mylėti gėles. Mylėti juoką. Mylėti ašaras.
Mylėti dieną. Mylėti tamsą naktų. Mylėti saulę. Mylėti lietų.
Mylėti šaltį. Mylėti vėjus. Mylėti kaimus. Mylėti laukus.
Mylėti jūrą. Mylėti ugnį. Mylėti žemę ir būti laimingu.
Kai meilės nebėra, jau nebėra. Kai širdis sustingo, sustingo
Ir, regis, niekada niekada. Belieka gailėtis dingusios meilės savy.
Bet jūs meilę galite atgaivinti, Jei širdis tuščia, ją vėl pripildyti,
Nors viskas nutyla, tau meilė sugrįžta...
Kai surasit malonumą naują, širdies galią pajausit.
Kai meilė sugrįžta, kiekviena diena - vasaros diena.
Vasaros diena, vasara graži, Kai džiaugsmas sugrįžo, sugrįžo,
Kai meilė pražydo, pražydo. Reikia dainuoti.
Dainuoti apie meilę, apie gėles, apie džiaugsmus ir ašaras,
Dainuoti apie dieną, apie naktį, apie lietų ir saulę...
- Ta scenos baimė. - Viskas praėjo neblogai.
Man nugaroj atsikabino tas daikčiukas.
- Vienas vyrukas prašė tave pakviesti. - Mane?
- Ne, Delfiną. - Kas jis?
Nežinau.
Buvo ir plojimų.
Aišku, labai skiriasi nuo didžiojo viliotinio, bet turi žavesio.
Na jau pakaks!
Pabandykit dabar surasti tas savo vulgarias viliotojas!
A, čia tu!
Nusivylei?
Taip.
Ėjau pro šalį, pamačiau pasirodymą ir norėjau pasakyti, padarei didelę pažangą.
O be šių kelių komplimentų?
Manau, kad jei norėtum, padaryčiau tave žvaigžde.
Važiuok su manimi,
vykstu į Paryžių, pasiimsiu ir tave.
- Tokiai gražiai merginai kaip tu... - ... reikia tokio kaip tu.
Žinai, man patinka tavo proto aštrumas.
Nebenoriu daugiau tavęs matyti, Gijomai.
Pasigailėsi.
Gal bent turi naujienų apie mano dailininką?
Jis mano dėka karinėse pratybose Vokietijoje.
Delfina... Mano sesuo.
- Buvo nuostabu. - Ačiū!
Ne, tikrai.
Išvykstat rytoj?
Taip, šie ponai teikiasi nuvežti mus į Paryžių.
Vakar mačiau savo draugą Endį.
Tiesiog nuostabu. Prisiminė mane ir atvyko aplankyti. Greit grįš į Paryžių.
Čia jis sutiko merginą ir ją įsimylėjo.
Užimtų daug laiko viską paaiškinti...
Papasakojau jam apie jus. Jis žino kas jūs.
Galėsite su juo susitikti Paryžiuje.
Dėkoju jums.
Koks jūs geras.
Ne, visiškai normalu.
Ką gi, viso labo, ponai.
Viso labo, panelės! - Viso labo, pone Dama.
Sėkmės.
- Jūs čia ir būsite? - O ką? Gal trukdom?
Taip. Norėtume persirengti. Nusisukite.
- Kai ką norime jums pasakyti. - Tai kalbėkite, tik trumpai.
Galime užtraukti?
Laukiam.
Tai va, Etjenas ir aš jus mylime.
Ir mes jus mylime. Ar ne, Solanža?
Žinoma...
Bilai ar Etjenai, paduokit nuo kėdės džinsus.
- Bet mes rimtai. - Kas rimtai?
- Jus mylime. - Nieko nesuprantu, ką jis čia tauškia.
Žodžiu, norėtume su jumis permiegoti.
Ką?!
Bet tai normalu, nes mes jus mylim.
- Todėl ir vežat mus į Paryžių? - Važiuosim traukiniu.
Kokios nesupratingos...
Puikiai suprantame, ką norite pasakyti.
Visada ta pati sena daina, Visada ta pati tuščia kalba,
Visada tik vyrai viliokiai ir vienai nakčiai skirti viešbučiai. Kodėl?
Niekada „tave myliu“, Niekada „tavęs aš laukiu“,
Niekada eilėraščių gražių, Kaip damoms anų laikų.
Visada tie patys žodžiai, Visada tie patys nuotykiai,
Visada mane tikina įkyriai, Kad meilė trunka trumpai.
Kodėl? Kodėl?
Jokių jausmų,
Jokios romantikos,
Jokių gražių akimirkų, ir lyrikos jokios.
Tik skubantys vaikinai, Trumpi meilės nutikimai,
Ir vėl liūdna dėl širdies vienišos Su pirmais spinduliais aušros.
Visada meilė užgesus amžinai, Visada tik meilės pelenai,
Visada tik skubėti, širdis žaidžia kvailystę.
Kodėl? Kam mus merginti,
Kam siekti permiegoti,
Ir netgi nenorėti mus vieną dieną vesti?
Kodėl ant mūsų pykti? Kam mus barti?
Galėtume šventei pasibaigus, maloniai pasibučiuoti.
Gerai?
Gerai.
- Rytoj visgi važiuojam kartu? - Jei prižadate būti mandagūs!
- Pabandysim. - Gerai, tada važiuosim.
- Susitinkame rytoj čia vidurdienį. - Iki rytojaus.
Visada ta pati daina sena, Visada mus palieka mergina,
Visada „ne“ mums sako, O „taip“ girdėti retai teko. Kodėl?
Visada tik pažadai! O rytojus niekada neišauš.
Mums nesiseka tikrai.
Atrodom mes kvailai.
Kodėl?
PIRMADIENIO RYTAS
- Paštas! - Laba diena!
Paskubėkite, nes pavėluosite.
Paskubėk, Bubu.
- Viso, branguti. - Viso, mama.
- Vieną kavos! - Du!
- Jau išvykstate? - Sugrįšime.
- Išvežate mano dukras? - Susitarėme susitikti vidurdienį.
Būkite atsargūs!
- O šventė buvo gera? - Labai.
- O mano dukros? - Visus pavergė.
Jos pirmame puslapyje. Net nuotrauka yra.
„Seserys Dvynės, savų rūmų nusipelnė“
Ką tai reiškia?
- Nesuprantu. - Ir aš.
O, čiagi Dutruz.
„Sadistas laikė namuose nusikaltimo ginklą“
Dutruz, tikrai jis.
Jo pavardę parašė be „z“, už galvos stversis pamatęs!
Jei dar tą galvą turės.
Dutruz! Nieko sau!
- Eime? - Eime.
Reikia grįžti į viešbutį, paskui pabaigti krauti sunkvežimį.
O spyriojosi paprašytas supjaustyti pyragą!
Nedorėlis!
Viso labo. Geros kelionės.
Jei važiuosite pro Rošforą, užsukite pas mane.
Taip, nelaimės tyko visur.
Dutruz...
Niekšas!
Jau pusė dvylikos! Po galais! Solanža!
- Atėjau į pamoką. - Mokykla uždaryta. Įspėsime jūsų tėvus.
- Kas ten buvo? - Diumonų mažylė, atėjo į pamoką.
- Gal išprotėjo! Taip anksti!
Jau pusė dvylikos...
A, pamiršau ją įspėti... Niekaip nespėsim susiruošti...
Reikia būtinai atsisveikinti su mama. Ir dar parvesti Bubu.
Nežinau, kaip viską spėsiu.
Aš eisiu atsisveikint su mama, o tu nueisi į mokyklą.
- Ko ieškai? - Trečios koncerto dalies užrašų. Dar neradau!
- Kaip blogai! - Juk moki mintinai.
Taip, bet mane tai erzina!
- O jei jie tikrai mus myli? - Kas?
Mūsų vairuotojai.
Nežinau.
- Juk jie mieli. - Taip, mieli.
O tavo užsienietis?
Išnyko, gal jį aš sapnavau.
- O tavo dailininkas? - Vokietijoje.
- Ko nors lauki? - Ne. Bet dabar tikrai pavėluosim.
Panele Solanža, privalote eiti tuojau pat.
Ar aš? Kur?
Į parduotuvę. Atėjo mano draugas Endis. Jis jūsų laukia.
Dabar?
Tuoj pat. Jis čia trumpam. Suprantate?
Bet mes labai vėluojame. Ir aš turiu būtinai nueiti paimti brolį iš mokyklos.
Gal jūs galite? Mokykla visai netoli.
Labai mums padėtumėte.
Na žinoma!
Ieškokite Bubu. Pamatysite - mažas rausvaplaukis.
Neįmanoma! Ne, negaliu ten eiti.
Man baisu. Susitiksiu su juo Paryžiuje.
Na, kartais tu ir kvaila.
- Tik eik! - Aš drebu...
Tai beprotybė!
Nebe „Laba diena?“
Pone Maksansai! Kaip pasikeitėt... Civiliai drabužiai...
Mane paleidžia, ponia Ivona.
Manęs laukia gyvenimas!
Nemaniau, kad jus išleis. Tiek sklinda šnekų...
- Kokių? - Neskaitėt laikraščio? Viskas blogai.
Nagi... Dutruz gal pesimistas. Bet jūs?
Jei minit velnią...
Žiūrėkit!
Sadistas - tai jis. Nusikaltimas dėl meilės!
40 metų mylėjo tą ponią, o ji 40 metų jo nenorėjo.
Jam buvo, aišku, nesmagu. Bet tai nepriežastis sukapoti ją gabalais.
Jo gyvenime ji užėmė per svarbią vietą, todėl...
Na, lekiu...
- Į Paryžių? - Į Paryžių!
Gal sutiksite mano dukras!
Sutikau aną dieną vieną jų... Solanžą.
O jūsų idealas?
Sutiksiu kitą kartą.
Lansjenui palikau paveikslą, kai norėsite, nueikite pažiūrėti.
Na, iki, ponia Ivona. Pabučiuosiu jus.
Iki, pone Maksansai.
- Viskas? Nusprendėte išvykti? - Pats laikas!
- Solanža neateis atsisveikinti? - Atėjau už abi.
Spėju, kad ir Bubu neparvesite.
Jis gerose rankose.
Solanžos draugas, ponas Dama, nuėjo į mokyklą. Laimei, kad jis atėjo...
- Ką sakei? Ponas Dama? - Dama...
Simonas Dama. Kvaila pavardė, bet jis labai malonus.
Delfina, būtinai turiu išeiti.
Senelis miega. Džosetė dar negrįžo. Pabūk truputį.
Bet aš negaliu... Turiu išvykti. Manęs laukia.
Tuoj grįšiu.
Ivona! Laikraštį!
Girdi?
Pamiršau krepšį! Viso!
Yra kas nors?!
Užsienietis...
- Jūs Endis? - Taip, tai aš.
- Kur radote šią partitūrą? - Gatvėje.
Visur jos ieškojau.
Aš taip pat visur jūsų ieškojau.
Ivona, tu čia?
Ar gražu buvo Meksikoje?
O taip, Simonai, labai gražu...
- Kur eini? - Važiuoju į Paryžių.
Važiuojam automobiliu. 230 km/h greičiu per keturias valandas būsim Paryžiuj.
Aš neskubu.
Jei lauki savo dailininko, gaišti laiką.
Jei reiks, keliausiu į Vokietiją, bet jį rasiu.
Tada sėkmės.
- Vis dar nenori man duoti jo adreso? - Jis Paryžiuje ir kaip sakė poetas:
„Paryžius visai mažas tokiems kaip jūs, taip stipriai mylintiems vienam kitą".
Taigi vieną dieną jį sutiksi Senamiesčio bulvaruose.
Paskubėkite, laukiame jūsų.
- Solanžos nėra? - Ką padarysi...
Nesuprantu, susitarėme susitikti čia 12 val.
Jau beveik pusė pirmos. Na, lipkite!
Palaukite dar kelias minutes... Štai ir ji!
- Ne, čia Žozetė. - Palaukite! Palaukite!
Pasiimkite mane. Noriu pamatyti sostinę.
Na, lipkite!
Keliaujam iš vietos į vietą, per upes ir slėnius,
Miestuose mes linksminam žmones, o kelias - mūsų namai.
Subtitrai: Nobody Gives A Fuck