Німеччина, рік перший
ПРИСВЯЧЕНИЙ ПАМ'ЯТІ МОГО СИНА РОМАНО
В російському секторі давали джем вчора, а янкі давали маргарин.
Крапля меду нам на хліб. Як завжди.
Я втомилася від всього цього.
В такому випадку стрибай в будь-яку з цих могил.
Досить говорити про це, втомлює.
Хіба я не говорив 2 х 0,9 х 1,7 метри?
Ми тут не садимо картоплю.
Цей хлопець не може тягати таке важке!
- Що він тут робить взагалі? - Скільки тобі років?
- П'ятнадцять. - Він бреше!
Якщо йому є 13, я з'їм свій кашкет.
Йому не більше 12. Він ходить до школи з моїм хлопцем.
- Це правда? - Облиш мене!
Де твій дозвіл на роботу?
В моєму...
Я впевнена, що він підроблений. Ці шибеники пробують що завгодно.
Якщо ти хочеш працювати тут, малюк, тобі потрібен дозвіл на роботу.
Я теж хочу шмат.
Зникни.
Давай, котися.
Залиш вугілля, негідник.
Зачекай, колись я спіймаю тебе.
Що відбувається?
Цей чоловік з енергетичної компанії.
Ви перевищили на 62 кіловат.
- Я знав це. - Ми живемо тут вдесятьох.
П'ять окремих домогосподарств.
Це не виправдання. Сплатите великий штраф.
- У тебе є сигарети? - Я вже всі віддала йому.
Це мої останні.
- А в тебе щось є? - Ні.
- Ти нічого не приніс? - Тільки трошки вугілля.
Ну, вмовили, я перенесу надлишок на наступний місяць.
Таке більше не повториться.
Минулого тижня те ж саме було з газом, тепер електрика.
Скоро всі будемо блукати у темряві.
Нам потрібні більш суворі правила. З цього моменту ніякої гарячої води.
Ми не можемо бігати, як свині.
Я завжди користуюсь тільки холодною водою. Ніхто скаже, що я брудна.
Можу я користуватись своїм феном, тату?
Мовчи.
Я вирішу це з Келерами.
Нехай говорить. Не роби дурниць.
- Все в порядку? - Так.
Вся ця метушня з їх батьком -
чай, грілки, гарячі компреси.
Так не може тривати далі.
Не забувайте, він хвора людина.
Хворий! Ми всі хворі. Нікому не краще за нього.
Я знаю, але...
Легко тобі сказати. Ви поняття не маєте, що ми пережили.
- Все в порядку. - Так, не хвилюйся.
Про що це ви?
Перевіряли лічильник. Перевитрата енергії.
- То відключать електрику? - Ми відговорили його від цього.
Ми знову будемо ходити брудними.
Ти отримав картку другого рівня?
Ні, вони сказали що мені немає 15.
На 15 ти не виглядаєш. Я знав, що так буде.
Насправді, я радий, що так сталось.
Це не робота для 13-річного хлопчика.
Це означало б більше їжі. Для Карл-Хайнца теж.
Ти чув...
Карл-Хайнц?
Ти розумієш, що твій брат сам підставляє свої плечі
під тягар нашого існування?
А ти?
Що ти робиш?
Ти ховаєшся.
Ти навіть не зареєструвався і не отримуєш продовольчу картку.
Як можна вижити чотирьом людям, маючи картки тільки на трьох?
Ми не можемо більше дозволити собі купувати їжу на чорному ринку.
Ми вже розпродали все.
Я зроблю все для вас,
що в моїх слабких силах,
але в моєму стані...
Тільки подумай, це божевілля, те, що ти робиш.
Що може трапитися з тобою?
Я не здохну у таборі для полонених.
Я натерпівся достатньо. Я не зможу так далі.
Але я показував газету, і по радіо ти чув про це.
Колишні військові можуть зараз повернутись до нормального життя.
Треба просто зареєструватися в поліції, як і всім.
І коли вони дізнаються, я боровся до самого кінця
і якому полку я служив,
ти думаєш, що вони мене відпустять?
Це була війна. Ти виконував свій обов'язок солдата.
Вони не зможуть в чомусь звинуватити тебе.
Легко тобі сказати. Це не твоє життя під загрозою.
Тату, ти не уявляєш як це. Ти не був там.
Це просто логіка.
Хто-небудь викликав нас чи виникали якісь проблеми до цих пір?
Чудово! Якщо ти гарантуєш, що все так буде,
я піду здаватися хоч і зараз.
Ні, Карл-Хайнц!
Лишайся тут.
Я знайду щось і Єва теж.
Просто дай нам трохи часу.
Звичайно, Едмунд. Як-небудь переживемо.
Мені треба побачити гера Радемахера.
У нього є дещо для мене. Я скоро повернуся.
Досі якось викручувалися.
Батьку, тобі буде так зручніше.
Нам треба поговорити. - Добре.
Але не тут. Пішли до мене в кімнату.
Щоб та персона побачила мене, так?
- Вона не завдасть тобі шкоди. - Шкоди!
А як же так звана "жертва фашизму"?
Тоді пішли у ванну. Ніхто не побачить нас там.
Побачить, якщо зайде.
Ні, нікого немає.
Пішли.
Я не хотіла
сваритися у присутності батька.
Ти знаєш, в якому він стані. Його не можна хвилювати.
Я не починав це. Був би вдячний, якби мене залишили у спокої.
- Тому що ти боягуз. - Можливо.
І жахливо егоїстичний.
Тебе не хвилює, звідки їжа береться, поки вона є.
Я не просив Едмунда йти працювати.
Ні, ти не просив нікого і нічого,
і я бачу тебе тут, голодного і спраглого.
Тебе не хвилює, куди я йду вночі, щоб принести додому сигарети.
Я їх курю?
Ні, але ти знаєш, ми їх обмінюємо на найнеобхідніше.
Я маю через це бути у захваті від тебе? Всі дівчата в наш час так роблять.
- І багато іншого. - Бачиш?
Ти хочеш, щоб я стала повією?
Пробач, я не вдало висловилася.
Ми обидва на межі.
Але подивися на нашу ситуацію.
Ми стаємо з кожним днем більш ворожими. - І не кажи.
Ми просто не можемо дозволити Едмунду...
Так, знаю. Думаєш, мене це не турбує?
Але всі ви думаєте тільки про себе.
Ви забули, через що я пройшов за всі ці роки.
Це не так.
Ми знаємо, що ти майже помер від спраги поблизу Тобрука
і ледь не замерз у Росії.
Я не хочу більше страждати. Я волів би покінчити з усім цим.
Ні, Карл-Хайнц.
Ти все пережив, і ти залишишся жити.
Ти тут, Гіна. Ходім зі мною.
Мамо, я хочу залишитися тут.
Ваша дівчинка не заважає.
- Ви працюєте при такому освітленні? - Ми повинні економити електроенергію.
Але в розумних межах.
Я можу вам якось допомогти?
Дякую, я в порядку.
- У вас є якесь упередження щодо мене теж. - Ні.
- Але інші ставляться з недовірою до мене, чи не так? - Я так думаю.
Чому?
Тому що я була довго закордоном?
- Ні, через ваші політичні погляди. - Це смішно.
Радемахери ненавидять мене тому, що я займаю кімнату.
- Ми знову поїдемо? - Ні, заспокойся.
Ви дружите з фройляйн Келер. Вони хороші, прості люди.
Вони проти мене?
Я переконана, що це через їхнього сина...
Пішли, Гіна.
Я виберу щось з постільної білизни для вас.
Нашиєте підгузників.
Вона завжди допомагає.
Я не вірю в безкорисливу допомогу від чужих.
Зараз кожен мусить виживати, як може.
Я все розумію, мій хлопчику. Я не монстр.
Але є межа. Я вже казав тобі.
Я не знаю, чим ти можеш допомогти мені.
Я не можу нічого зробити для вас?
Ти знаєш, я ненавиджу чорний ринок.
Може якийсь обмін?
Для цього є офіційні пункти обміну.
Вони обдурюють нас кожен раз. Дай йому ваги.
Мої ваги? Як я контролюватиму свою вагу?
Це не перша річ, яку ми мали пожертвувати, моя дорогенька.
Давай, неси ваги. - Добре.
Скільки мені за них просити?
- Як думаєш, скільки за них дадуть? - Я думаю, 200 марок.
Мало. Принаймні 300.
Це ціна фунта масла.
Едмунд... О, вибачте мені.
Твоя їжа вихолоне. Поспішай. Мені треба йти.
- Зараз буду. - Вибачте.
Фройляйн Радемахер...
Можу я забрати ваги?
Це неподобство! В цієї дівулі немає сорому!
Точнісінько як шльондра Бланке.
Страшно, що наша дочка змушена жити поряд з такими людьми.
Типова біда часу.
Що ви маєте проти моєї сестри? Чому ви постійно варнякаєте про нас?
Помовч.
Забирай ваги і не повертайся з менш ніж 300 марок.
Зрозумів?
Так, гер Радемахер. Зайду завтра.
- Єва? - Чого тобі?
Куди ти йдеш?
- Погуляю. - Чому ти йдеш?
- Я ходжу щоночі. - Чому?
Щоб розвіятись.
- Готова? - Я наздожену.
Вони не чекатимуть нас, сама знаєш.
Так, я знаю.
Я не хочу, щоб ти йшла щоночі.
Що це на тебе раптом найшло?
Про що ти думаєш?
Ну, дитино моя.
Подивись мені в очі.
Тепер йди спати...
І не турбуйся ні про що.
- Сигарети, мадемуазель? - Спасибі.
Гарсон, два коньяки.
- Merci. Не зараз. Пізніше. - Немає проблем.
Жан, все ще в Берліні?
Як бачиш, мій друже. Вибачте, я на хвилинку.
Він милий, твій француз.
Так, дуже хороший.
Ти б краще поквапилася і скористалась цією можливістю.
Я в порядку, просто насолоджуюсь, трохи розважаюсь.
Я не думаю, що ти розумієш, як насправді обкрутити чоловіка.
- Я не можу це зробити. - Дитинко, не будь такою дурною.
Ти можеш підчепити якогось, щоб утримував.
Кажу вам, я не здатна на таке. Можливо, я занадто дурна.
Хочеш гарно провести час?
Підеш з нами у Баваріно?
Я піду з вами,
але потім додому.
Молоді люди просто не хочуть працювати.
Всі їх думки про чорний ринок.
- Ви знаєте хлопчика Леманнів? - Працює на будівництві?
"Працює?" Якщо ви запитаєте, що він робить,
він відповідає: "Я не знаю. Я починаю завтра".
Швидше, Хільде. Нічого не залишиться.
Кілька грамів не матиме значення.
Але якщо вдома немає нічого...
Ей, станьте в чергу!
Стає все важче і важче з трьома голодними чоловіками в домі.
Я не знаю, що робити.
Масло вчора було 200 марок за фунт.
Пенсія мого батька 70 марок на місяць, навіть якщо він отримує її.
А ти приносиш чотири чи п'ять сигарет.
Це 20 марок.
Що можна купити за них? Два кіло картоплі.
Ти божевільна. Повір мені.
Може бути, але хіба ти не бачиш? Я просто не можу нічого вдіяти.
- Через Гельмута? - Так.
Тобі не здається, що він розуміє твою ситуацію, як і всі військовополонені?
Він нескоро повернеться.
Він, звичайно, зрозуміє.
Мова йде не про розуміння.
Він і я... Як я можу пояснити?
Спочатку це були просто кілька безневинних листівок.
Потім ніяких повідомлень протягом тривалого часу,
поки раптом не прийшов лист
з табору для військовополонених.
Написав мені тому, що в нього більше нікого немає,
а йому хотілось написати хоч комусь.
У нього не лишилось нічого в цьому житті...
Крім мене.
Ти розумієш?
Він живе тільки заради листів від мене,
і я тепер маю когось, до кого можу звернутись.
Але у тебе є сім'я.
- Я роблю, що можу для них. - Це не так багато.
Я знаю, але мені не вистачає мужності, щоб зробити більше.
Ти мусиш бути сильною, щоб робити будь-що.
І після 10 чарок шнапсу, зробиш, повір мені.
Чого ти тут швендяєш?
Яке тобі діло?
Гей, дітлахи, що тут у вас?
Скільки за ваги? - Триста марок.
За цей шмат іржі? Ти з глузду з'їхав?
Це залізяччя працює просто відмінно. Можете перевірити.
Справді? Добре, тоді...
я дам вам щось хороше за нього.
Заспокойся. Я не втечу.
Зачекай хвилину.
На тобі це. - Що це таке?
- Високоякісні м'ясні консерви. - Це все?
Припини верещати. Я накину ще щось.
Я сьогодні щедрий. Тепер заблукай.
- Цього мало. Дайте ще щось! - Заткнись.
Ти такий бовдур!
Добрий день.
- Ти колись у мене вчився... - Так, гер Хеннінг.
Дивись, у мене хороша пам'ять.
Нагадай, як тебе звати?
Едмунд Келер.
Саме так. Едмунд Келер.
Ти підріс, стаєш красивим, сильним молодим чоловіком.
Як твій батько?
Мій батько хворіє.
Ясно.
У тебе ще є старший брат, вірно?
Так, він був на війні. Зараз він вдома.
Тобто, він безробітний, як і я.
- Ви більше не вчитель? - Ні
З нинішньою владою у мене розбіжності у поглядах
на методи виховання сучасної молоді.
Скажи мені, мій юний Едмунд, що ти тут робиш?
Нічого особливого.
- Складеш мені компанію на деякий час. - Я б із задоволенням.
Я завжди радий знову бачити колишніх учнів.
Гей, Хеннінг.
Ти навіть не впізнав мене. - Звичайно ж впізнав.
Брудна робота, га? - Робота? Рабство.
В чудовій ситуації ми зараз.
Раніше ми були чоловіками. Націонал-соціалістами.
Тепер ми просто нацисти.
Трамвай іде.
- Всього найкращого. - Побачимося.
Рушай.
- Ви теж мали розбирати завали? - Ще б. Прибирав бите каміння.
- І працювати на дахах? - І це теж.
І мій брат повинен був, але він не зареєстрований.
На жаль, вони зловили мене, але я потрапив на лікарняний.
Пам'ятаєш, як я лаяв твого батька за його підроблений сертифікат,
коли він намагався забрати тебе з гітлерюгенду?
Ти завжди дуже чесний і не вибріхувався.
Я повинен був вжити більш жорстких заходів, але пожалів тебе.
Ось ми і прийшли.
- Ви завжди жили тут? - Ні
- Нещодавно переїхали? - Так, хороший друг прихистив мене.
- А, ось і ти. - Здрастуйте, мадам.
- Ну, ти ходив? - Так.
- Мила дитина. Хто він? - Один з моїх колишніх учнів.
Хороший хлопчик. Сказав їм, що ти від нас?
- Звичайно. - І?
Я повинен повернутися завтра. Тоді ми, ймовірно, отримаємо штамп.
Ти приніс мені лак для нігтів?
Звичайно. Я сподіваюся колір тобі сподобається.
Чудово. Погляньте.
Тепер, якщо ви...
- До побачення. - Побачимося пізніше, мій хлопчику.
- Тобі подобається цей колір? - Занадто ефектно.
Ти нічого не розумієш в жіночих штучках.
Здрастуй.
- Милий хлопчик. Не бачив його раніше. - Колишній учень.
Він десь поруч? - Вийшов на терасу.
Ходімо.
Заходь, мій хлопчику. Дай мені свій портфель.
Ми покладемо його сюди.
Тепер скажи мені.
Що ти хотів сказати мені? - Нічого.
Сідай.
Чому вони навчають вас у школі зараз? Демократії?
Я не можу сказати. Я зараз там майже не буваю.
Тобі не подобаються ваші нові вчителі?
- Подобаються, але я повинен працювати. - Чому?
Нас четверо і всього три продуктові картки.
Бідний хлопчик.
Правильно, тому що ваш брат не зареєстрований.
Так, він переховується.
І він відбивався до самого кінця на розі нашої вулиці.
Не хвилюйся. Ми знайдемо рішення.
Я пробував все.
Сьогодні я ходив за дозволом на роботу,
потім пробував працювати на кладовищі,
але мене знову скрізь виганяють.
- Отже, ви повернулися, молодий чоловіче? - Так, гер фон Лаубніц.
Це колишній мій учень.
- Вам сьогодні щось вдалось? - Я сподіваюсь на завтра.
- Тобто це ще не остаточно? - Ні.
- Питання має бути вирішене. - Так, гер.
Слухай, дорогий маленький Едмунд,
я б дуже хотів допомогти тобі.
Але ти повинен обіцяти, що нікому нічого не скажеш.
Розумієш?
Це не так важливо, але я не хочу, щоб ти привертав увагу.
Я дам тобі дещо. Ти продаси,
але ти повинен сказати, що це твоє, якщо хто-небудь запитає.
Навіть у цьому будинку, добре? - Так, гер.
Підеш до Рейхканцелярії, ясно?
Там купами блукають американці, британці й інші ідіоти,
яким ти продемонструєш цей запис.
Сховай в свій портфель.
Це промови Гітлера.
І програвач візьми.
Можеш сказати, що я тобі його просто позичив.
Доведи мені, що ти розумний хлопчик, гаразд?
- А що у тебе? - Нічого.
Відповідає твоїй зовнішності, дурепа.
- І скільки за таку? - Я? Багато.
Побачимося ввечері, так?
- Йо і Крісті, ідіть сюди. - Що таке?
Відведіть цю малечу до канцелярії.
Він має дещо продати.
Слідкуйте, щоб все пройшло добре. Він новачок.
- Ви можете розраховувати на нас. - Іди з ними, добре?
Коли я виросту, куплю машину.
- Я не можу чекати так довго. - Едмунд.
Почекай хвилину.
Едмунд, швидше. Поспішай.
Ось він.
Так, можете послухати. Давай.
- Я не експрес. - Не будь таким гальмом.
...тримайте прапор високо, коли бушує буря і гримить грім.
Я гордий бути лідером цієї нації
не тільки в щасливі часи, а і в тяжкі.
Я щасливий, що в такий час я можу ще раз
віддати мою силу і довіру нації,
що я можу і повинен підняти весь німецький народ
і сказати йому: "Німецький народе, нехай втішаться ваші серця!
Ми переможемо! В кінці нас чекає перемога!"
Діти! Який збіг!
Де ти був? - У канцелярії.
- То як, все вдалося? - Так, гер.
- Скільки у тебе? - Двісті марок.
- Де вони? - Візьміть.
Ось тобі 10 марок.
Бачиш? Я добре піклуюсь про тебе.
Приходь до мене знову найближчим часом, домовились?
Бувай.
- Йо! - Ходімо.
Почекай хвилину.
- Чому ми повинні чекати? - Йо хоче підзаробити.
- Тут заробити? - Не задавай такі дурні питання.
Якщо тобі так цікаво, піди за ним.
І піду.
Йо!
Я сказав тобі чекати зовні.
Що ти робиш тут?
- Хочу дещо продати. - Що?
- Це. - Що це таке?
Мило.
Мило? Тому і
спустився. Побачиш, що можна зробити з милом.
Тепер відійди. Ти теж, дурна гуска.
Зоологічний сад? Це зупинка Зоологічний сад?!
- П'ятдесят марок? - У мене немає стільки.
Тільки погляньте.
- Як пахне. - Гарно, але занадто дорого.
Тільки для вас, віддам за 40.
Виходьте. За мною.
Тепер бачив, як замилити людям очі?
Нікого немає? Наша банда має зібратись тут.
Зачекайте мене. Подивлюсь, де переховується Алі-Баба.
- Це твій брат? - Йо? Ні.
Ви не живете разом?
Ми?
Я думав, ви живете разом.
Ми не живемо разом. Гей, Йо!
- Привіт, солоденька! - Прибери руки!
Не будь такою!
- Гонориста принцеса. - Матрац для заробітку сигарет.
Вона не вільна. Вона моя.
Ешелон картоплі буде сьогодні ввечері.
Божевілля! Наберемо.
Там буде повно поліцаїв.
- Йо? - Я знаю, де його шукати.
- Гей, Йо. - Що?
Продаси мені шматок мила?
- Чому ні? - Скільки ти хочеш?
Сорок монет.
Сорок? У мене тільки 10.
Решту віддам завтра і післязавтра.
Згода.
Добре.
- Тепер сховай його. - Я хочу спершу поглянути.
Ти брудна собака, ти обдурив мене!
Добраніч і солодких снів.
Куди ти йдеш?
У мене рандеву.
- Де це ми зараз? - Хороше запитання.
Я живу недалеко від Александерплац. Як мені дістатись додому?
Ти можеш не йти додому.
- Де ж я буду спати? - Просто тут. Місця багато.
Сам?
З нею. Чи вона тобі не подобається?
Боїшся дівчаток? - Це не так.
Вона хороша дівчина, тупоголовий.
Тепер заблукали, ви обоє.
Ти забереш всю цю картоплю собі?
Можеш взяти декілька. Куди я її покладу?
Сюди.
Це все?
І куди б ти напхав більше?
За пазуху...
Завтра я дам тобі ще. Обіцяю.
Тепер добраніч, і зробіть одне одного щасливими.
Ви побачите, це дуже весело.
Підемо.
Йо, слухай!
Нехай собі йде. Ходім.
Отримаєш зараз на горіхи, хлопче.
Ви так думаєте?
Швендяти десь всю ніч!? Таке не залишаться безкарними.
- Що я маю робити? - Доведеться розплачуватися.
Я зробив так тільки тому...
Не треба мені пояснювати. Виправдовуйся перед своєю сестрою.
Вона тут.
Едмунд! Нарешті!
Я боялась, з тобою щось сталось.
Ти налякав мене.
Ти жахливе хлопчисько. - Що відбувається?
Нічого. Це все Едмунд. Іди спати.
У свою кімнату - руш!
Де ти був всю ніч?
Я не зробив нічого поганого, Єва, чесно.
Я хочу знати, де ти був.
Я набрав картоплі.
Це не причина бути відсутнім всю ніч.
Я принесу ще.
Дивись.
Батько прокинувся.
Чуєш, як він кашляє?
Минулої ночі йому стало гірше.
- Він знає? - Так.
Так, батьку.
Едмунд тут.
Іди сюди.
Ближче.
Це не моя вина. Інші хлопці змусили мене...
Не розказуй мені. Мене не цікавить твоя брехня.
Тобі має бути соромно за таку негідну поведінку!
Він хотів як краще, тату.
Він знайшов їжі для всіх. - Я цього їсти не буду.
Я теж. Краще помру з голоду.
Легко сказати.
Я втомився валятись.
Не засмучуйся. Я впевнена, він більше так не чинитиме.
Покажи, скільки картоплі ти приніс.
І тушонка.
Це не нам.
- А для кого? - Гера Радемахера.
Ну, що? Є успіхи?
- Це не так просто. - Там повинен бути головний кабель.
Так, але його важко дістатися.
І енергетична компанія легко його помітить.
Нічого хвилюватися.
З п'яти сімей це міг бути будь-хто.
- Тут, гер Радемахер. - Що ти хочеш?
- Я приніс м'ясних консервів. - Я не замовляв.
- Це за ваги. - Де 300 марок?
Це все, що я отримав за це.
Що? Ти насмілився принести мені оце за мої дорогі ваги?
М'ясні консерви? Хочеш усіх нас отруїти?
- Вони непогані. - Тоді забери їх...
Дуже люб'язно з вашого боку.
...віддай моїй дружині.
Кажи правду. Де гроші?
Які гроші?
За ваги. Можу закластись, вони в твоїй кишені.
- Як ви можете звинувачувати мене в такому? - Це абсолютно ясно.
Ви всі вмираєте від голоду і намагаєтесь вижити за будь-яку ціну.
Спочатку ви самі вселились до нас.
Так вирішило житлове управління.
Я повинен терпіти це.
Ми всі повинні миритися
з постійними стогонами і скигленнями вашого батька.
Чому він просто не крякне? Ми б, нарешті, трохи відпочили.
- Куди ти йдеш? - У ванну.
Зачекай. Я допоможу тобі.
Дякую, дитино.
- Твій суп на плиті. - Зачини двері.
Хочеш?
Ні, ти їж. Єва нагріла його спеціально для тебе.
А американську сигарету?
Це Єва залишила для мене?
Це не від Єви.
Не кажи мені, що ти купив їх.
Ні, мені подарували.
Хлопці, через яких ти не ночував вдома?
Не хлопці. Це була дівчинка.
- Постидався б! - Усі так роблять.
Це не виправдання.
Її звуть Крісті. Вона втратила батьків.
Живе в підвалі.
Сміялася з мене, тому що я ще не курю.
Вона часто приносить сигарети іншим хлопцям.
Ти повинен мати когось, хто хотів би піклуватися про тебе.
Я? Мені ніхто не потрібен.
Я наївся цим гнилим життям.
Ти не повинен зараз втрачати мужність.
Ні, я не повинен.
Солдат може втратити все, але не свою мужність.
Але я більше не солдат.
Я вже ніхто. Ще один рот, щоб харчуватись.
Клянуся, мені хочеться стрибнути з вікна.
Сюди, швидше!
Підійдіь скоріше.
У батька був ще один напад.
Я думаю, ми повинні звернутися до лікаря. Ти мене чуєш?
Так, але...
Я приведу його. Я знаю, де він живе.
Не переживайте. Нічого серйозного.
В нього дуже слабке серце,
але його настільки поганий загальний стан ще більше турбує мене.
Що ми можемо зробити?
Йому потрібна поживна їжа з жирами і вітамінами.
- Де ж її взяти? - У нас тільки картки 3-го рівня.
Я розумію. Всі в такому ж жалюгідному стані.
Було б краще пристроїти його в лікарню,
але всі вони переповнені.
Можливо вдасться?
Приймають тільки в крайніх випадках,
але, на щастя, у мене є дуже добрі зв'язки у Департаменті Здоров'я.
Чув, тату? Тебе покладуть до лікарні.
Там дають їсти все, що побажаєш.
Триразове харчування.
Зачекайте.
Я не можу нічого обіцяти,
але буду здивований, якщо не зможу все владнати.
Одужуйте. До побачення.
Задоволений, тату?
- Тобі краще? - Набагато краще.
Не так голосно, батько.
Пам'ятай, що сказав лікар.
Справедливо. Не хочу нікого розбудити.
Але ти просто не можеш собі уявити.
- Що? - Все, що дали їсти.
На перше суп,
потім м'ясо зі свіжими овочами
і ще багато молока.
- Справді? - Що скажеш?
Я щаслива, що тобі так добре.
А ввечері інші гарячі страви.
Бачиш, тобі відразу стало краще.
Так. Але коли я думаю про всіх вас...
Не турбуйся про нас.
Нам дуже приємно, коли ти почуваєшся краще.
Стало трохи легше, так?
- Так, батьку. - Це те, що я теж собі кажу.
- Гадаєш, Єва скоро прийде? - Безумовно. Вона просто пішла в лікарню.
- Не проти, якщо я закурю? - Так, кури.
- Будеш? - Дякую, я тільки покурив.
Зараз дам прикурити.
Де сірники? - Закінчились.
- Знайди. - Без грошей?
- Попроси Радемахера... - Не потрібно.
У моєї подруги є. Я все одно вже мала йти.
О, ось і ти. - А що?
Розповім пізніше. Я йду до Хільди.
Добре.
- Як батько? - Йому краще.
А нам гірше.
- Відрізали електроенергію. - Як це?
Вони виявили, що хтось тут був підключений поза лічильником.
- Радемахер підозрює нас. - Кого ж іще.
Ось чому він репетує.
Він шахрай! Хтось повинен закрити його пащу.
Багато гучних слів,
але ти просто сидиш в такий час.
Ти знову починаєш?
Ти певно зробив щось не так.
- Я тільки виконував свій обов'язок. - Тоді тобі нема чого боятися.
Я розпитувала про це вчора.
- У біженки? - Ні, у офіцера союзників.
Твій моральний орієнтир - союзницькі офіцери.
Наші біди тебе не турбують.
Деякий час принаймні, поки батько в лікарні.
Але він повернеться завтра, і у нас немає нічого в домі.
Я знайду щось. Тепер я знаю, як це робиться.
А тобі байдуже, так?
Нехай Едмунд виконує брудну роботу і стає все більше і більше зіпсованим?
Залиш мене в спокої.
Іди танцювати зі своїми янкі.
Гер Хеннінг!
- Що таке? - Можу я поговорити з вами?
Звичайно. Приходь пізніше або завтра.
Послухайте...
Хіба не бачиш, я зайнятий?
Йдеться про мого батька.
- Добре, розкажи мені. - Ходімо зі мною.
Почекай хвилину, добре?
Що сталось?
Мій батько повертається додому з лікарні завтра.
І?
У нас немає нічого в будинку - немає ні хліба, ні джема, ні маргарина.
В усьому винен мій брат.
Чим я можу допомогти?
Ми мусимо дістати щось поїсти.
Не могли б ви допомогти? Дайте мені якесь доручення.
Нічого не зробиш, мій хлопчику.
Ти повинен приймати світ, яким він є.
Він старий і слабкий. Ви вже все перепробували.
Ви не можете боротися з долею.
- А якщо він помре? - Значить помре.
Ми всі помремо рано чи пізно.
Ви не повинні голодувати, щоб зберегти йому життя.
Гер фон Лаубніц.
- Ще один з ваших учнів? - Ні, маленький друг.
Підемо, мій хлопчик. У мене для тебе щось є.
Я сподіваюсь, ти зрозумів.
Припини це. Ти не можеш змінити стан речей.
Все це через твій егоїзм.
Боятись, що батько помре!
Подивись, як в природі.
Слабке відмирає, щоб сильніший вижив.
Потрібно мати мужність, щоб дати слабшому померти.
Ти повинен це розуміти, хлопче.
Це все заради самозбереження.
Так що вище голову, гаразд?
Подумай про свого брата.
Бувай.
Тату.
Давай, мій хлопче. Сідай.
Підійди ближче.
Поцілуй мене.
Так мило з твого боку відвідати мене.
Чотири дні тут зробили чудеса для мене
і стали полегшенням для вас вдома теж.
Батьку, ти знаєш...
Давайте подивимося, як ваша температура сьогодні.
Це молодший син? - Так, мій найменший.
Милий хлопчик.
Сідай. Ти мені не заважаєш.
Тепер я буду тягарем для всіх вас знову.
Це найсумніше.
Було б краще, якби я помер.
Я часто думав,
моє життя повинно закінчитись, ОТРУТА
але мені не вистачає мужності.
Моє існування - агонія.
Я це прекрасно знаю.
Для мене...
І для всіх вас.
Ось, тату.
Ми можемо їсти тепер. - Переставити стіл?
Так.
Бери з того боку, Едмунд.
Ще трохи?
Зачекай, батьку. Я допоможу.
Просто картопля?
Я не змогла приготувати суп.
Чому ні? Газ не відключали, так?
Ні, але у нас є немає ні борошна, ні олії.
Принаймні, трохи чаю.
Теж немає.
Боже мій, чому я не залишився в лікарні?
Тепер я мушу тут лежати і знову бути тягарем для вас.
Страждання дивитися і не могти допомогти.
Приречений жити.
Господи...
чому не даси мені померти?
Не треба так казати, батьку.
Це було б полегшення...
для мене і всіх вас.
Ми впораємося.
Якби тільки Карл-Хайнц зареєструвався.
Я думав, що моя відсутність змусить його подумати про свою відповідальність.
Що б сталося, якби я не повернувся або помер?
Можеш мені сказати, Карл-Хайнц?
Ти покинув би напризволяще Єву і Едмунда?
Звичайно, ні.
Якби тільки ваша мати була жива,
але Господь і її в мене забрав.
Я втратив усе.
Заощадження з'їла інфляція...
Моїх синів забрав Гітлер.
Треба було повстати проти нього,
але я був надто слабкий, як і багато хто з мого покоління.
Ми бачили, як наближається лихо, і не робили нічого, щоб запобігти цьому.
Тільки тепер ми бачимо наслідки.
Платимо за наші помилки.
Всі ми, я так само, як і ви.
Ми просто повинні визнати нашу провину.
Скаргами нічого не доб'єшся.
Так, я знаю, батьку.
Дні мої полічені, але ти ще молодий.
Ти ще можеш багато чого виправити.
Доведи, що ти чоловік.
Май мужність зареєструватися.
Побачиш, наскільки легше стане
і тобі, і нам.
Єва і Едмунд будуть вдячні.
І я теж буду пишатися,
сину мій.
Ти даси мені нові сили жити.
Будеш працювати.
Отримаєш продовольчу картку, як усі.
Тому перестань це відкладати.
Досить жити, як загнаний звір.
Постарайся знову бути чоловіком, якому не соромно вийти на вулицю.
Немає нічого поганого в тому, щоб прийняти свою долю.
Знаєш, я був офіцером у Першій світовій війні.
Думаєш, це були дитячі забавки, але це багато для мене означало.
Тоді ми розмахували прапорами,
завоювали половину Європи,
і йшли до Росії.
Здавалося, що ніяка сила у світі не може протистояти нам.
І раптом прийшов кінець.
Перші поразки...
тоді революція.
Я плакав,
коли зірвали мої погони.
Ніхто не може звинуватити мене, що я був негідним німцем.
Але в усі ці важкі роки я жадав тільки одного
і можу зізнатися вам зараз:
краху Третього Рейху
і поразки.
Я не хочу знати, як виглядав би світ,
якби все склалося інакше.
Ось, батьку.
Чай?
Едмунд дістав для тебе.
Смак дивний.
Але це теплó, від нього стає добре.
Хочеш трохи, Карл-Хайнц?
Ні, це тільки для тебе.
Ти хороший хлопчик.
Дякую.
Ви троє такі добрі до мене.
Я можу пишатися, що маю таких дітей.
Нещастя спіткало нас,
але мої діти від мене не відвернулися.
Заходьте.
Це рейд. Поліція обшукує будинок за будинком.
- Боже мій! - Тобі треба сховатися.
Я більше не буду ховатись.
Відкривай. Поліція.
Спокійно.
Ми повинні обшукати будинок.
Згідно ордеру...
Проблеми нікому не потрібні.
У мене немає документів.
Попіклуйся про цю людину.
Без документів? Де вони?
Я спалив свої документи.
Тоді ви повинні пройти на дільницю.
- Може, дозволите попередити родину? - Так, але я повинен йти з вами.
Пройдіть.
- Кімнати за кухнею. - Йти вперед і швидше.
- Світла немає. - Хто з вас головний орендар?
- Я. - Це наша квартира.
- Хто ще тут живе? - Тільки галасливі жінки.
- Ваше заняття? - Художник.
Так, вільний митець.
Там живе біженка з дитиною.
- А поруч? - Дуже вагітна молода жінка.
Чоловік в таборі для військовополонених.
- Можемо йти. - Карл-Хайнц, лишайся тут.
Він нічого не зробив.
Тоді він скоро повернеться. Ходімо.
Не хвилюйся. Нічого зі мною не станеться.
Батько! Допоможіть!
Мій батько!
Чого кричиш?
Мій батько! Він не рухається.
Боюся, він помер.
Мені страшно.
Старий мертвий, ніяких сумнівів.
Не засмучуйся, Єво.
У його стані це на краще.
І саме тепер, коли Карл-Хайнца тут немає.
Іди. Краще тобі тут не лишатися.
Хто-небудь викликав лікаря?
Лікар йому не допоможе.
Все, що ми можемо зробити, це організувати швидкий похорон.
- Труна коштуватиме добряче. - Є паперові мішки.
Це жахливо. Я не хочу, щоб його так ховали.
Не говори дурниць.
Це тебе не стосується. Іди в свою кімнату.
То труна чи ні?
Головне, винести звідси тіло.
Краще покласти його на терасі.
Може, у нього була заразна хвороба.
Не хвилюйся. Він помер від голоду. Це не заразне.
Винесемо його надвір.
- Я тримаю голову... - Добре. У мене ноги.
- Мамцю, присвіти. - Ми ідемо.
Пощастило, що він не надто важкий.
Мій бідний хлопчик.
Чекайте.
Це згодиться.
- Що буде з його речами? - Хороше запитання.
Його стара порвана піжами нічого не варта.
А як щодо светра і вовняних шкарпеток?
Цих?
Рухайся.
- Я повернувся. - Карл-Хайнц!
Що сталося? Чому ти плачеш?
- Батько помер. - Помер?
Я думав тільки про те,
який він був би щасливий знати, що я вільний.
Ти здійснив його бажання. Це головне.
Іди.
Ні, сюди.
Бідний хлопчик.
- Ти вільний? - Абсолютно.
Вже про все подбали. Труну замовили.
Очевидно буде наступного тижня. Як вийде.
- Тобі тут нічого робити. - Куди ми підемо?
До мене. Знайдеться місце. Для вас теж.
- Едмунде, збирай свої речі. - Я не піду з вами.
Ти не можеш лишатися тут сам.
Тут для мене досить місця.
- Хто про тебе піклуватиметься? - Дозволь мені самому вирішувати.
Ти, здається, забув. Ти тільки маленький хлопчик.
Треба було сказати це раніше, коли я діставав усім харч.
Едмунде!
Дай йому спокій. Він отямиться.
Клята воронка.
Я ж казала дивитися під ноги.
Ходімо. Я покажу дорогу.
- Ну, добраніч. - Спокійної ночі.
Це жахливо близько до некрофілії.
Ти, мабуть, у дитинстві головою вдарилася!
Нирки пахнуть цвинтарем.
Але їх легко скрутити.
Старий, ти щойно попав під вантажівку з ріпою.
Картопляна запіканка.
Крісті!
Хто це такий?
Забирайся звідси.
Схоже, ти вивчила ще один трюк.
Я не гуляю з немовлятами.
Гер Хеннінг.
- Що, мій хлопчику? - Можна вас на хвилинку?
Звичайно. Піднімайся.
Заходь.
Гер Хеннінг, я маю поговорити з вами.
Що сталося? Ти таки блідий. Щось не так?
Сідай.
А тепер кажи, що трапилося.
- Я це зробив. - Що?
Вбив мого батька.
- Що? Ти це зробив? - Ви сказали мені.
Я? Я нічого тобі не казав, малий нелюд!
Встань. Як ти міг це зробити?
Люди дізнаються, що ти сюди приходив.
Я ніколи не говорив тобі так робити! Ніколи!
Давай, вставай.
Мій дорогий Едмунде, заспокойся.
Подивимося, що можна зробити.
Я дійсно люблю тебе, мій хлопчику.
- Можна з вами погратися? - Ні, ми граємо самі.
- Я покажу вам, як грати. - Ні.
Ходімо.
Гер Радемахер!
Хтось повинен сказати дітям.
- Де Едмунд? - Я його не бачила.
Хтось бачив Едмунда?
Ми знайдемо його.
Боже мій!
переклад: Орися aka antusyrzhuk редагування: Сяник