DETTE ER EN SERIE AF SANDE EVENTYR,
DER PRÆSENTERER SÆRE FAKTA OM VORES VERDEN.
I SKABELSEN AF DISSE FILM STÅR NATUREN FOR.
DER ER INGEN FIKTIVE SITUATIONER ELLER FIGURER.
Fra Nordamerikas fastland
strækker Floridas halvø sig 650 kilometer sydpå
og når næsten ned i troperne.
I den sydligste spids ligger Everglades,
7.700 kvadratkilometer primitivt sumpområde.
Dybt i dette vandvildnis lever et forhistorisk krybdyr,
som spanierne kaldte "el lagarto," firbenet.
Vi kender den som alligatoren.
Det er et væsen, hvis levevis aldrig har ændret sig
i tusindvis af århundreder.
Dette er sumpen, som tiden har glemt,
og vores True-Life-eventyr er et kapitel fra forhistorisk tid.
I disse sære omgivelser
lever og yngler primitive væsner, og jager deres bytte,
som de gjorde for millioner af år siden.
Og altid, et sted bag tågens gardin,
ligger alligatorerne på lur.
Hver eneste dag gentager jægerne og deres bytte
dette oldgamle eksistensmønster.
Selv de uskyldigt udseende spindelvæv er mere end blot til pynt.
Hvor man end ser hen, lokker disse subtile snarer de uårvågne.
Når dagen gryr, lander fuglene i disse damme,
lokket til af en overflod af fisk.
For de sultne fugle er det gode liv godt fiskeri,
og ingen fisk er for lille til at blive morgenmad.
Kun få overses af disse fjerprydede fiskere
med skarpe øjne og næb.
Spydfiskeri er en kunst.
Men her er en fisk, der intet kunne spidde.
Men alle har deres egen teknik,
og skestorken har sine egne metoder for at skaffe føde,
mens den holder øje med de udforudsigelige alligatorer.
Skovibissen skiller vandet med vingerne,
så den kan se bunden
og sparke småfisk opad.
En større appetit må stilles i disse bassiner med hornfisk,
en art fra forhistorisk tid.
De består hovedsageligt af horn og skæl, men bliver store.
Skarven er endnu en ekspert, der aldrig bliver mæt.
Sommetider sluger den så mange fisk, at den ekstra ballast ødelægger letningen.
Et nedkølende bad er tiltrængt,
og den lille lappedykker nyder sin morgendukkert.
Svaler pjasker sig til i luften, tilfredse med et sprøjt,
mens slangehalsfuglen springer lige i.
Opkaldt efter sin svømmestil
med kun den slangelignende hals synlig.
Underligt nok bliver dens vinger så våde,
at den hænger dem til tørre.
Slangehalsfuglen kaldes sommetider en vandkalkun
grundet den korte hale.
Den er en af sumpens særeste beboere.
Af alle fugle er den tættest
på de forhistoriske krybdyr, der var de første, der gik i luften.
Og denne lighed er endnu mere synlig på ungerne.
Når appetitten er stillet, er morgenduggen forsvundet.
Men fuglene ved bedre end ikke at være på vagt.
De er opmærksomme, selv mens de renser deres fjerdragt.
Erfaring gør dem særligt opmærksomme
på de tykke åkander og, med god grund,
på Everglades' stille rovdyr.
Den er en lydløs jæger
og efterlader hverken kølvand eller bobler.
Når den dukker op, træder den forhistoriske fortid ind i nutiden.
Hornfiskene springer for livet,
med alligatoren er som en ulv i en fårefold.
Alligatorer i alle størrelser deltager i gildet.
Nogle kan blive over seks meter lange.
Men i denne hektiske madkonkurrence
er de små alligatorer ofte mere iltre end de store.
Disse umættelige væsner æder alt, hvad de kan fange.
De har et fantastisk fordøjelsessystem. Deres mavesyrer opløser alt.
Fiskeben, pels, fjer, endda et skildpaddeskjold.
Intet under, at de er sumpens frygt.
De andre væsner i Everglades har levet med dette uhyre så længe,
at de har vænnet sig til det.
Sommetider driller de ham og anbringer sig blot få centimeter væk.
Den lille lappedykker kan være så nonchalant at svømme med én fod,
mens den ser døden i øjnene.
Afslappet fisker vadefugle i farezonen
på trods af, at alligatoren
konstant svømmer nær bredden.
Mens hejren jager fisk,
jager alligatoren hejren.
Dette er den evige farekæde i Everglades.
Den forræderiske alligator bruger ethvert skjul
til at nå i angrebsafstand.
Så tæt på, og dog så langt fra.
Når fuglene letter,
må alligatoren blive på jorden.
Men den er en vedholden jæger.
Og nu fanger rørhønens klare farver dens opmærksomhed.
Den har fundet en fugl,
der er optaget af sine egne problemer.
Det er dens chance.
Som andre fugle må rørhønen også risikere livet for at finde føde.
Den lever af snegle, som den finder mellem åkanderne.
Sommetider, til dens store overraskelse, finder den også alligatorer.
Rørhønens vrede skældud advarer andre om,
at Everglades' rovdyr stadig er på fri fod.
Denne nervekrig er en underligt afslappet affære,
og fuglene lærer at vurdere sikkerhedsafstanden med kølig præcision.
Men et gæt kun få centimeter forkert kan være en katastrofe.
Når alligatoren er mæt, lægger den sig ofte i solen.
Men et stykke landjord er så sjældent,
at den ofte må dele med andre.
Og denne pladsmangel skaber sære sengefæller.
Men når alligatoren slapper af,
er den helt uvidende om omgivelserne.
I denne dovne stand rører det den ikke, hvem der kommer og går.
Den påtager sig intet mere anstrengende end et godt gab.
Pludselig skræmmer en sær lyd svanen.
Alligatorhannens parringskald.
Først viser hunnen ingen interessere,
en accepteret kvindelig adfærd i ethvert bejleri.
Men hun holder rivaliserende bejlere hen
og lader dem kæmpe for sig.
Den skønne mø går til sejrherren.
Inden længe samler hunnen en bunke våde blade og mudder
til en naturlig kuvøse.
I denne høj lægger hun fra to dusin til 100 æg.
Varmen fra det rådnende materiale
vil udruge æggene på godt to måneder.
Hvis de alle udklækkede,
ville sumpen overrendes af alligatorer,
men de overlever ikke alle. Langtfra.
Ud af hver 100 æg
når kun en lille procentdel at blive voksne.
Under rugeperioden
må hunnen konstant bevogte æggene mod mange fjender,
hovedsageligt andre alligatorer.
Sommetider æder de alle 100 æg.
Men denne her møder en mor, der er helliget sin pligt,
og hendes vrede overvælder ham.
Et hundrede alligatoræg har stadig en chance,
særligt når mor holder vagt.
Men indimellem må hun forlade sin post for at finde føde.
Og i hendes fravær dukker en ny fjende op.
Disse nysgerrige gæster er plettede stinkdyr.
Som hele deres stamme har de en stor kærlighed til æg.
Nu hvor den har fundet et, er det næste problem at knække det.
Det er for stort at bide, så den vil knuse det
ved at kaste det mellem benene som en rugbyspiller.
Og det skaber et nyt problem.
Stinkdyret er så nærsynet, at det er svært at finde det igen.
Underligt nok er alligatoræg ikke så skrøbelige, som de virker.
Faktisk er det hårdheden
og stinkdyrets dårlige syn, der redder det.
Men kun midlertidigt.
Da vaskebjørnen kommer, er det en anden sag.
Tilfældigvis opdager fru Alligator, at hendes rede svinder.
Fra nu af holder hun næsten konstant vagt over æggene.
Tiden går, og mod slutningen af den niende uge
lytter hun efter svage kald fra reden.
Dette er signalet til at skrabe de øverste blade af.
Ungerne er næsten klar til at komme til verden.
En alligatorunges liv er en kamp fra begyndelsen.
En kamp for at slippe ud af sit æg, og derefter en konstant kamp for livet.
Men den fødes udstyret til at klare sine problemer,
et fuldt sæt skarpe tænder og et stærkt nag.
I tider som denne
fører instinktet alle vandvæsner til deres rette element.
Og ungerne går næsten straks i geled mod den nærmeste dam.
Det bliver ikke en let rejse,
for mange farer lurer mellem reden og bredden.
En af de værste er hanalligatorerne,
der ligger på tur på vejen til vandet.
Men de andre går instinktivt fremad,
på nær de få, som er optaget på anden vis.
Alligatorunger kommer praktisk talt kæmpende ud af ægget.
De skal stadig lære,
at når unge er uopmærksomme,
kommer de næsten altid i knibe.
Og ganske vist, her kommer den.
Det er vejs ende for nogle flere fra kuldet.
Men alligatorunger giver ikke så let op,
og vaskebjørnens størrelsesfordel udlignes af skarpe tænder.
Sommetider samarbejder de unge alligatorer mod fjenden.
Men de kunne lige så godt kæmpe mod hinanden.
Sådan skal det være. Alligatorer med håndtag.
Men da vaskebjørnen næsten mister en finger,
giver den pludselig op.
Efter en kamp når ungerne bredden.
Men problemerne er ikke slut, for nu skal de finde føde.
En alligators vækst afgøres af, hvor meget den spiser.
Helt fra start
må ungerne konkurrere med hinanden om føden.
Først holder de sig i deres egen dam.
Men selv da er de ikke i sikkerhed,
særligt når vaskebjørnen vender tilbage med forstærkninger.
Mens far håndterer en,
søger familien efter andre i det lave vand.
Decimeringen fortsætter konstant.
Overlevelsesmønsteret er noget, ungerne hurtigt lærer.
Vær altid på vagt, prøv at æde uden at blive ædt,
og, vigtigst af alt, pas på alle fremmede.
Denne unge matros, der stolt overvåger dækket,
har fundet ud af, at dens bedste chance for at overleve
er at holde sig tæt på sin mor.
Hvis moren til det oprindelige kuld formår at redde
en eller to unger,
har hun gjort det godt mod overvældende odds.
Nu dukker der nye ansigter op, en løssluppen odderfamilie.
Dette er sumpens ubekymrede vagabonder,
der rejser fra dam til dam.
Intet dyr morer sig mere med leg.
Det, at alligatorerne har gjort krav på dammen,
rører dem ikke det mindste.
Den dødbringende hale lader til at fascinere dem.
De kan svømme i ring om alligatoren, og de beviser det.
Alligatorerne ved ikke, hvad de skal stille op med de frække gæster.
Og endelig, trætte af legen,
dykker de ned, hvor de ikke forstyrres.
I dette undervandsrige af flydende former og skygger
er Everglades' rovdyr konge.
Ingen tvivler på dens herredømme.
Den hersker over et bedragerisk rige med et spejl som loft.
Her er intet, hvad det ligner.
Grænsen mellem det virkelige og uvirkelige er sløret.
En alligator kan ligne en skygge,
en skygge kan være en alligator.
Årvågenhed er stadig nøgleordet.
Og selv skildpadden i sit skjold
vil ikke friste skæbnen.
Før skarven invaderer dette sære rige,
undersøger den først, hvilket spøgelse alligatoren er.
Denne undervandsleg fortsætter konstant.
Hvis alligatoren ændrer taktik og gemmer sig,
er skarven mere bekymret.
Den vil vide, hvor alligatoren er, ikke hvor den ikke er.
Der er den, den ligner en harmløs, smilende stamme.
Ovenover bliver trafikken intens.
Og sommetider har svømmerne så travlt med alligatoren,
at de ikke ser sig for.
Bortset fra fiskene,
er disse væsner ude af deres element
og må konstant have mere ilt.
Slangehalsfuglen løser dette problem på sin egen måde.
Den stikker blot sin lange hals over overfladen,
mens kroppen forbliver under vandet.
Hver fugl tilpasser sig vandet på sin egen måde.
Den energiske blishøne svømmer med vingerne.
Dens fødder har ikke svømmehud som ægte svømmere.
De er blot udstyret med fine membraner.
Men det gør ingen forskel for alligatoren.
Dinglende fødder af enhver slags er en invitation til at liste opad.
Blishønens løbende start
efterlader alligatoren med kun fodspor i loftet.
Her kommer de uindbudte.
Glade for at gense en ven,
fortsætter odderne legen.
Det er mod alligatorens natur at vise sig.
Den kender kun til stilhed og bedrag.
Og den gemmer sig snart igen, som den er bedst til.
I mellemtiden overtager odderne undervandsriget.
For disse glade tosser
er livet en konstant, sorgløs vandballet.
I sumpen følger alt liv en endeløs cyklus,
for den slags er tidløst og vil aldrig ændre sig.
Den livgivende regn, der følger tørken,
de jagedes stille årvågenhed,
jægerens stille trussel,
roen efter stormen.
Og dette eventyr
er en historie uden begyndelse eller ende.
For så længe naturen bevarer dette vandvildnis,
vil Everglades' rovdyr overleve
i supmen, som tiden har glemt.
Slut
Oversættelse: Anders Langhoff