OHJELMA KUULUU TOSISEIKKAILUJEN SARJAAN,
JOSSA NÄYTETÄÄN MAAILMAMME OUTOUKSIA.
NÄITÄ ELOKUVIA TEHTÄESSÄ LUONTO SANELI KÄSIKIRJOITUKSEN.
FIKTIIVISIÄ TILANTEITA JA HAHMOJA EI OLE.
Pohjois-Amerikan mantereen -
Floridan niemimaa kurottaa 650 kilometriä etelään,
lähes tropiikkiin asti.
Sen kärjessä sijaitsee Everglades,
7 700 neliökilometrin kokoinen räme.
Tämän kosteikon sydämessä elää muinainen matelija,
jota espanjalaiset nimittivät el lagartoksi, liskoksi.
Me tunnemme sen alligaattorina.
Tämä otus on säilynyt muuttumattomana -
jo satojatuhansia vuosia.
Tämä on ajan unohtama räme,
ja tämänkertainen tosiseikkailumme on suoraan esihistoriasta.
Tässä oudossa paikassa -
alkukantaiset otukset lisääntyvät ja saalistavat -
samoin kuin miljoonia vuosia sitten.
Jossain tämän sumuverhon takana -
alligaattori vaanii alati.
Joka päivä saalistajat ja saaliit -
uusivat ikiaikaisen elämän kiertokulun.
Hämähäkinverkkokaan ei ole niin viaton kuin miltä näyttää.
Nämä huomaamattomat ansat odottavat varomattomia kaikkialla.
Aamunkoitteessa linnut laskeutuvat lammille -
kalasaaliin toivossa.
Nälkäisen linnun on saatava syödäkseen,
eikä yksikään kala ole liian pieni jonkun suupalaksi.
Harva välttää näiden kalastajien -
terävän katseen ja nokan.
Pistokalastus on taitolaji.
Tätä siivekästä vain ei ole luotu moiseen.
Jokaisella on tekniikkansa.
Kapustahaikara etsii ruokaa omalla tavallaan,
varoen samalla arvaamatonta alligaattoria.
Amerikaniibishaikara käyttää siipiään -
nähdäkseen pohjaan,
ja potkii kalat liikkeelle.
Isomman nälän tyydyttää nokkakala,
esihistoriallisten aikojen laji.
Silkkaa luuta ja suomua olevat kalat kasvavat kookkaiksi.
Amerikanmerimetso ei tunnu saavan kyllikseen.
Joskus se nielee niin paljon kalaa, ettei lentoonlähtö onnistu.
Vilvoittava kylpy on paikallaan.
Uikku nauttii täysin rinnoin.
Pääskyt kylpevät lennosta, tyytyen pikku pulahdukseen.
Amerikankäärmekaula taas sukeltaa.
Nimensä se sai tavastaan -
uida käärmemäinen kaula näkyvillä.
Sen siivet kastuvat niin läpimäriksi,
että sen pitää kuivatella niitä.
Sitä kutsutaan toisinaan vesikalkkunaksi -
viuhkamaisen pyrstön takia.
Se on rämeen oudoimpia asukkeja.
Kaikista linnuista se muistuttaa eniten -
muinaisia matelijoita, jotka ensimmäisinä nousivat lentoon.
Poikasten yhdennäköisyys on vielä suurempi.
Kun ruokahalu on tyydytetty, aamu-usva on jo haihtunut.
Lintujen tarkkaavaisuus ei silti herpaannu.
Ne pysyvät valppaina jopa sukiessa höyhenpukuaan.
Ne tietävät pitää silmällä -
etenkin lumpeikkoja, ja syystäkin.
Evergladesin hiljaisen vaanijan varalta.
Huomaamaton saalistaja -
ei jätä jälkeensä vanavettä tai kuplavanaa.
Sen ilmaantuessa esihistoria kohtaa nykyhetken.
Nokkakalat hyppivät henkensä edestä,
mutta alligaattori on kuin susi lammastarhassa.
Kaiken kokoiset alligaattorit tulevat apajille.
Ne voivat kasvaa yli kuusimetrisiksi.
Ruuasta kilpaillessa -
pienet saattavat kuitenkin olla suuria rajumpia.
Kyltymättömät otukset syövät kaiken minkä kiinni saavat.
Niiden uskomattomat vatsahapot sulattavat kaiken.
Ruodot, karvat, höyhenet ja jopa kilpikonnien kuoret.
Ei ihme, että alligaattori on rämeiden kauhu.
Muut Evergladesin asukit ovat eläneet hirviön rinnalla niin kauan,
että ovat tottuneet siihen.
Joskus ne kiusoittelevat sitä, päästäen sen aivan lähelle.
Pikkuruinen uikku uskaltaa jopa polskia yhdellä räpylällä -
kasvotusten kuoleman kanssa.
Kahlaajat kalastavat huoletta vaaravyöhykkeellä,
vaikka vaarallinen alligaattori -
ui rannan tuntumassa.
Jalohaikara hamuaa kalaa,
alligaattori taas jalohaikaraa.
Evergladesin ikuinen vaarojen ketju.
Kavala alligaattori hyödyntää joka suojaa -
päästäkseen iskuetäisyydelle.
Niin lähellä, mutta silti kaukana.
Lintu nousee siivilleen,
mutta alligaattorin on jäätävä maahan.
Se on kuitenkin sinnikäs.
Se iskee silmänsä kirjavaan siniliejukanaan.
Se löysi vihdoin linnun,
joka on täysin keskittynyt ruuansaantiin.
Tilaisuus koitti.
Ruuan eteen siniliejukanankin on pantava henkensä alttiiksi.
Se etsii etanoita lumpeenlehtien alta.
Joskus se löytää yllätyksekseen alligaattoreita.
Siniliejukanan ääntely varoittaa,
että alligaattori on yhä maisemissa.
Täällä käydään kumman kiireetöntä hermosotaa.
Linnut oppivat arvioimaan turvavälin tarkasti.
Jo muutaman sentin virhearvio voi olla kohtalokas.
Syötyään kyllikseen alligaattori tapaa maata auringossa.
Kuivat paikat ovat niin harvassa,
että joskus on siedettävä muita.
Tilanpuute luo outoja parivaljakoita.
Kun alligaattori rentoutuu,
se unohtaa ympäröivän maailman.
Laiskotellessaan se ei juuri piittaa muista.
Kunnon haukotusta kummempaan se ei ryhdy.
Yhtäkkiä outo ääni kiirii rämeellä.
Alligaattorikoiraan soidinkutsu.
Naaras ei ensin ole huomaavinaan,
mikä kosiskelussa on hyväksyttävää.
Samalla se rohkaisee kilpakosijoita -
taistelemaan suosiostaan.
Kaunis neito kuuluu voittajalle.
Hetken päästä naaras kasaa märistä lehdistä ja mudasta -
luonnon oman hautomakoneen.
Sinne se hautoo kahdesta tusinasta sataan munaa.
Maatuvan aineksen luoma lämpö -
saa munat kuoriutumaan kahdessa kuukaudessa.
Koko munamäärä -
saisi rämeen kuhisemaan,
mutta läheskään kaikki eivät selviä.
Sadasta munasta -
vain muutama selviää aikuiseksi asti.
Hautomisen ajan -
naaraan on suojeltava munia lukuisilta vaaroilta,
kuten muilta alligaattoreilta.
Joskus tunkeilija voi ahmaista kaikki munat.
Tämä kohtaa velvollisuudentuntoisen emon,
jolle siitä ei ole vastusta.
Sadalla munalla on vielä mahdollisuus,
varsinkin emon vahtiessa.
Välillä sen on kuitenkin hankittava ruokaa.
Emon poistuessa ilmestyy uusi uhka.
Nämä uteliaat vieraat ovat täpläskunkkeja.
Tämän eläinheimon edustajille maistuvat kaikenlaiset munat.
Muna löytyi, mutta se pitäisi vielä rikkoa.
Hampaat eivät riitä, joten se -
heittää sen jalkojen välistä kuin sentteri.
Tästä seuraa uusi ongelma.
Likinäköinen skunkki ei tahdo enää löytää munaa.
Kumma kyllä, alligaattorin muna on kestävämpi kuin luulisi.
Juuri kestävyys -
ja skunkin huono näkö pelastavat sen.
Mutta vain hetkeksi.
Pesukarhu onkin jo eri juttu.
Äiti huomaa sattumalta, että jälkikasvu hupenee.
Tästedes se vahtii muniaan lähes taukoamatta.
Aika kuluu, ja yhdeksännen viikon lopulla -
emo kuulee pesästä vaimeaa ääntelyä.
Sitten se kaapii pois päällimmäisen lehtikerroksen.
Poikue on vihdoin valmis poistumaan pesästä.
Alligaattorin elämä on kamppailua alusta asti.
Ensin pitää päästä munasta, sitten alkaa selviytymistaistelu.
Sillä on kuitenkin hyödylliset synnyinlahjat:
terävät hampaat ja äksy luonne.
Näinä aikoina -
vaisto ohjaa kaikki vesieläimet elementtiinsä.
Poikaset lähtevät heti kohti lähintä lampea.
Matkasta tulee hankala,
sillä pesän ja rannan väli on täynnä vaaroja.
Pahimpia on petollinen koiras,
joka väijyy matkan varrella.
Vaisto ohjaa silti muita eteenpäin,
paitsi niitä, joiden energia suuntautuu muualle.
Alligaattorit nahistelevat jo syntyessään.
Nuorukaiset eivät tiedä,
että asiaton käytös -
tietää ongelmia.
Sieltä ne ongelmat saapuvat.
Pari muutakin poikasta näyttää kohtaavan loppunsa.
Ne eivät kuitenkaan luovuta helpolla.
Kokoeroa paikkaavat terävät hampaat.
Joskus nuoret alligaattorit yhdistävät voimansa.
Mutta yhtä lailla ne voivat kääntyä toisiaan vastaan.
Nyt kävi hyvin. Alligaattorit kahvan kera.
Kun pesukarhu on menettää sormensa,
se luopuu leikistä.
Kujanjuoksun jälkeen poikaset pääsevät rantaan.
Ongelmat eivät silti ole ohi. Nyt olisi hankittava ruokaa.
Alligaattorin koko määräytyy pitkälti ruuan määrän mukaan.
Alusta asti -
nuorten on kilpailtava ravinnosta toistensa kanssa.
Alkuun ne pysyvät oman lammen lähellä.
Ne eivät silti ole täysin turvassa,
varsinkaan pesukarhun palatessa apuvoimien kera.
Isän hoidellessa yhden -
perhe etsii muita matalikosta.
Tällaista tapahtuu alinomaa.
Poikaset oppivat nopeasti selviytymisen säännöt.
Ole aina valppaana, syö, mutta älä tule syödyksi,
ja mikä tärkeintä, ole varovainen vieraiden suhteen.
Tämä kannelta tähyilevä nuori merikadetti -
on viimein tajunnut, että parhaiten selviää -
pysymällä emon lähellä.
Jos emo saa pelastettua poikueesta -
edes yhden poikasen,
se on pärjännyt suhteellisen hyvin.
Paikalle ilmestyy uusia tulokkaita. Vallaton saukkoperhe.
Nämä rämeiden huolettomat kulkurit -
matkaavat lammelta lammelle.
Leikkisämpiä eläimiä saa hakea.
Lampea jo asuttavat alligaattorit -
eivät niitä hetkauta.
Tappava pyrstö näyttää kiehtovan niitä.
Ne suorastaan leuhkivat paremmilla uimataidoillaan.
Alligaattorit eivät tiedä, miten suhtautua vieraisiin.
Viimein ne kyllästyvät pelleilyyn -
ja sukeltavat pohjaan ollakseen rauhassa.
Vedenalaisen maailman varjoissa -
Evergladesin vaanija on kuningas.
Sen valta on kiistaton.
Petollisen valtakunnan katto on kuin peili.
Mikään ei ole sitä miltä näyttää.
Tosi ja epätosi sekoittuvat keskenään.
Alligaattori vaikuttaa varjolta,
varjo taas voi olla alligaattori.
Tarkkaavaisuus on yhä avainsana.
Edes kilpikonna kilpineen -
ei uhmaa kohtaloa.
Ennen kuin amerikanmerimetso käy pinnan alle,
se varmistaa, missä alligaattori luuraa.
Veden alle kurkistelu jatkuu yhtenään.
Jos alligaattori menee piiloon,
lintu huolestuu vielä enemmän.
Se tietäisi mieluummin, missä alligaattori on.
Siinähän se makaa, kuin harmiton, hymyilevä tukki.
Pinnalla alkaa olla ruuhkaa.
Joskus uiskentelijat varovat niin alligaattoria,
etteivät katso eteensä.
Kalat pois lukien -
nämä eläimet eivät ole elementissään,
vaan joutuvat jatkuvasti haukkaamaan happea.
Käärmekaulalla on ongelmaan oma ratkaisu.
Se työntää pitkän kaulansa pinnalle -
muun ruumiin pysyessä upoksissa.
Joka lintu sopeutuu vetiseen maailmaan omalla tavallaan.
Tarmokas nokikana ui siipiensä avulla.
Sen jalat eivät ole uimarin räpylät.
Herkät kalvot vain reunustavat varpaita.
Alligaattori ei siitä piittaa.
Kaikenlaiset jalat kutsuvat sen yläkertaan.
Nokikanan lähtö -
jättää kattoon vain jalanjäljet.
Kutsumattomia vieraita.
Vanhan ystävän löydettyään -
saukot jatkavat siitä mihin jäivät.
On vastoin alligaattorin luontoa herättää huomiota.
Sen elämä on piilottelua ja petosta.
Pian se taas piiloutuu, kuten parhaiten taitaa.
Saukot valtaavat sen vedenalaisen valtakunnan.
Näille huimapäille -
elämä on huoletonta vesibalettia.
Kaikki rämeen elämä noudattelee loputtomia kiertokulkuja.
Ne ovat ajattomia, eivätkä koskaan muutu.
Kuivuutta seuraavat elämää tuovat sateet,
hiljaisen valppaat saaliit,
vaitonainen saalistaja,
myrskyä seuraava tyyneys.
Tämä tosiseikkailu -
on tarina, jolla ei ole alkua eikä loppua.
Niin kauan kuin luonto pitää tämän kostean korven omanaan,
Evergladesin vaanija selviää -
rämeellä, jonka aika unohti.
LOPPU
Tekstitys: Jussi Räsänen