DETTE ER EN AV EN REKKE FORTELLINGER FRA VIRKELIGHETEN
SOM PRESENTERER MERKELIGE FAKTA OM VERDENEN VI LEVER I.
I SKAPELSEN AV DISSE FILMENE ER NATUREN DRAMATIKEREN.
DET ER INGEN OPPDIKTEDE SITUASJONER ELLER KARAKTERER.
Fra fastlandet i Nord-Amerika
strekker Florida-halvøya seg 650 km sørover,
og når nesten til tropene.
I den ytterste delen ligger Everglades,
7700 kvadratkilometer med primitivt sumpland.
Dypt inne i våtmarksområdet lever et forhistorisk krypdyr
spanjolene kalte "el lagarto": øglen.
Vi kjenner ham som alligatoren.
Han er en skapning som har levd på samme måte
i tusener av århundrer.
Dette er den sumpen tiden glemte,
og vår fortelling fra virkeligheten er et kapittel fra forhistorien.
I disse rare omgivelsene,
spiser og avler primitive skapninger, og jakter på byttet,
akkurat som for millioner av år siden.
Og et sted bak tåken, ligger alligatoren
alltid på lur.
For hver dag fornyer jegerne og byttet
den gamle levemåten.
Selv spindelvevet som ser uskyldige ut, er mer enn bare dekorasjon.
Uansett hvor man ser, lokker disse listige snarene de uforsiktige.
Ved morgengry flyr fuglene ned mot dammene,
tiltrukket av overfloden av fisk.
For sultne fugler, er et godt liv godt fiske,
og ingen fisk er for liten til å inngå i noens frokost.
Få blir oversett av de fjærkledde fiskerne,
så observante.
Å spidde fisk er en fin kunst.
Denne fuglen kan ikke spidde en fisk om den prøvde.
Likevel har alle sin egen teknikk,
og skjestorken har sin egen måte å skaffe mat på,
mens den ser etter den uforutsigbare alligatoren.
Amerikastorken ser ut til å rake vannet med vingene,
så han kan se bunnen,
og får opp småfisken med føttene.
For å mette en større appetitt, har disse bassengene horngjeler,
en art som har overlevd fra forhistorisk tid.
For det meste ben og skjell, men de blir temmelig store.
Skarven er en annen ekspert som visstnok aldri blir mett.
Av og til svelger den så mange fisk at den ekstra ballasten forkludrer takeoffen.
Et avkjølende bad er velkomment,
og den lille toppdykkeren koser seg med morgenbadet.
Svalene bader mens de er i luften, fornøyde med litt plask og dråper,
mens amerikaslangehalsen stuper rett nedi.
Oppkalt etter sin svømmemåte
med bare sin slangeaktige hals over vannet.
Merkelig nok blir vingene så fuktige
at han må henge dem til tørk.
Amerikaslangehalsen blir iblant kalt vannkalkunen,
på grunn av sin stripete stjert.
Han er en av sumpens merkeligste skapninger.
Av alle fuglene, ligner han mest
på de forhistoriske krypdyrene som var de første til å fly.
I den første levetiden er denne likheten enda tydeligere.
Når sulten er stilt har morgentåken forsvunnet.
Men fuglene vet bedre enn å ikke være på vakt.
De er på vakt, selv når de pusser fjærene sine.
Erfaringen har lært dem å følge nøye med
på de tykke lagene med vannliljer, og med god grunn:
Everglades' stille jeger.
Han er en stillfarende jeger,
og gir ikke fra seg verken kjølvann eller bobler.
Idet han dukker opp, møter den forhistoriske fortiden nåtiden.
Horngjelen hopper for livet,
men en alligator blant dem, er som en ulv i fåreklær.
Andre kommer til, alligatorer i alle størrelser.
Noen blir lengre enn seks meter.
Men i den hektiske konkurransen om mat,
er de mindre alligatorene oftere farligere enn de store.
Disse umettelige skapningene spiser alt de kan fange.
De har et utrolig fordøyelsessystem. Magesyren deres oppløser alt.
Fiskebein, pels, fjær, selv skilpaddeskall.
Det er ikke rart at de er sumpens plage.
Everglades' andre skapninger har levd med dette monsteret så lenge
at de er vant til hans nærvær.
Noen ganger virker det som om de erter ham ved å nærme seg.
Den lille dykkeren kan være så likegyldig at hun padler med én fot,
mens hun ser døden i ansiktet.
Vadefulgene pleier å fiske i de utsatte områdene,
til tross for at den truende alligatoren
hele tiden er like i nærheten.
Mens hegren jakter på fisk,
forfølger alligatoren hegren.
Den evige kjeden av trussel i Everglades.
Den farlige alligatoren skjuler seg på alle mulige måter
for å komme på angrepsavstand.
Så nær, og likevel så fjern.
Når fuglene flyr av sted,
må alligatoren være på bakken, slik den er ment til.
Likevel er han en tålmodig jeger.
Nå fanger de prangende fargene til sivhønen oppmerksomheten.
Han fant en fugl
opptatt av egne problemer med å skaffe mat.
Nå har han sjansen.
Som andre fugler, må sivhønen risikere livet for å skaffe mat.
Han livnærer seg på snegler som er under vannliljebladene.
Noen ganger, til sin overraskelse, finner han også alligatorer.
Sivhønens sinte skjenning advarer
om at Everglades' jeger fortsatt er løs.
Denne nervekrigen er en merkelig rolig affære,
og fuglene lærer å estimere sikkerhetsmarginen med rolig nøyaktighet.
En feil antakelse av noen få cm kan bety katastrofe.
Når alligatoren er mett, pleier han å legge seg i solen.
Men tørt land er ettertraktet,
så han må iblant dele med andre.
For å få plass, kan det oppstå merkelig sengedeling.
Men når alligatoren hviler,
bryr han seg ikke noe om omgivelsene.
I denne late tilstanden, merker han knapt hvem som kommer og går.
Han gjør ingenting mer anstrengende enn et godt gjesp.
Plutselig varsler en underlig lyd svanen.
Paringsropet til alligatoren.
Først later hunnen som hun er uinteressert,
akseptert feminin oppførsel i alle frieri.
Men samtidig oppmuntrer hun rivalene,
og leder dem inn i en kamp om hennes gunst.
Erobreren får den fagre jomfruen.
Snart vil hunnen samle en haug med våte blader og gjørme
til en naturlig rugemaskin.
Inne i haugen legger hun fra to dusin til 100 egg.
Varmen fra det råtnende materialet
vil ruge på eggene i ca to måneder.
Hvis alle klekkes,
blir sumpen invadert av alligatorer,
men ikke alle vil overleve. Langt ifra.
Av alle de 100 eggene,
vil bare en liten prosent vokse opp.
I løpet av rugetiden,
må hunnen vokte eggene for de mange fiendene,
først og fremst andre alligatorer.
Noen ganger sluker disse inntrengerne alle 100.
Denne har kommet over en mor med pliktfølelse,
og hennes vrede blir for mye.
Hundre alligatoregg har fortsatt en sjanse,
spesielt når moren passer på.
Men med jevne mellomrom må hun ut for å skaffe mat.
Når hun er borte dukker det opp en ny trussel.
Disse nysgjerrige besøkende er skunker.
Som sin stamme, liker de alle slags egg.
Nå har han funnet et, men hvordan skal han knekke det?
For stort for tennene, så han prøver å knuse det
ved å sende det mellom føttene som på en fotballbane.
Dette skaper et nytt problem.
Skunken er så nærsynt, så han sliter med å finne det igjen.
Merkelig nok er ikke alligatoregget like skjørt som det ser ut.
Det tåler mye,
og det ble reddet av skunkens dårlige syn.
Men bare midlertidig.
Når vaskebjørnen dukker opp, er det annerledes.
Helt tilfeldig oppdager Mrs. Alligator at kullet minker.
Fra nå av våker hun så og si ustanselig over eggene.
Tiden går, og mot slutten av den niende uken
lytter hun etter et svakt rop fra inne i redet.
Dette er hennes signal om å skrape bort det øvre laget.
Kullet er endelig klart til å møte verden.
Livet til en babyalligator er en kamp fra begynnelsen.
En kamp for å unnslippe eggeskallvugga, og senere en stadig kamp om å overleve.
Man han er født med utstyr til å møte problemene,
et komplett sett med skarpe tenner og en kort lunte.
I slike situasjoner
leder instinktet alle vannskapninger til sitt rette element.
Babyene gjør seg klare til å gå til nærmeste dam nesten med en gang.
Det blir ingen lett tur,
for det er mange farer mellom redet og vannet.
Én av de verste er landstrykeren,
som ligger på lur på veien til vannet.
Instinktet sørger for at resten går videre,
med unntak av noen få som lar seg distrahere.
Babyalligatorer kommer omtrent ut av eggene kjempende.
Barna har ikke lært
at når de ikke passer sine saker,
havner de sannsynligvis i trøbbel.
Og ganske riktig: her er det.
Det er nok slutten for flere av alligatorbarna.
Men babyalligatorer gir ikke opp lett,
og de skarpe tennene veier opp for vaskebjørnens størrelse.
Av og til samarbeider de unge alligatorene mot en felles fiende.
Men så vil de nok fortsette å slåss mot hverandre.
Dette er bedre. Alligatorer med en hank.
Men når vaskebjørnen nesten mister fingeren,
gir han opp.
Etter en stadig kamp kommer babyene til vannet.
Men problemene er ikke over, for nå blir de møtt med matproblemet.
Veksten til alligatoren bestemmes av hvor mye den spiser.
Fra første stund
må barna konkurrere mot hverandre om mat til livets opphold.
Først må de holde seg nær dammen sin.
Men selv da er de ikke helt trygge,
spesielt ikke når vaskebjørnen returnerer med forsterkninger.
Mens far tar seg av den ene,
leter familien etter resten på grunt vann.
Denne utryddingen pågår konstant.
Overlevelsesmønsteret er noe babyalligatorene lærer seg fort.
Alltid være på vakt, prøve å spise, men ikke bli spist,
og aller viktigst: være skeptisk til alle fremmede.
Denne unge kadetten som skuer stolt ut fra akterdekket,
har endelig funnet ut at hans beste overlevelsesmulighet
er om han holder seg ved moren sin.
Hvis moren klarer å redde én eller to
fra kullet sitt,
har hun klart seg ganske bra imot alle odds.
Nå dukker det opp noen nykommere: en lystig oterfamilie.
De er sumpens bekymringsløse landstrykere,
som reiser fra dam til dam.
Ingen andre dyr har det så moro med lek.
Oppdagelsen av at alligatorene har førsterett på dammen,
skremmer dem slett ikke.
Den dødelige halen ser ut til å fascinere dem.
De kan svømme bedre enn alligatoren, og gjør alt for å vise det.
Alligatorene vet ikke hvordan de skal takle de frekke besøkende.
Når de blir lei av ablegøyene,
dukker de under, der det er mindre sjanse for å bli plaget.
I dette undervannsriket av flytende former og skygger,
er Everglades' jeger kongen.
Hans rett til å herske, ubestridt.
Han styrer over en bedragersk omgivelse, en med speil i taket.
Ingenting er helt som det virker.
Det ekte og det uekte ser ganske likt ut.
En alligator kan virke som en skygge,
en skygge kan være en alligator.
Årvåkenhet er fortsatt stikkordet.
Selv skilpadden med sin rustning,
vil helst ikke utfordre skjebnen.
Før skarven invaderer dette rare området,
sørger han for å vite hvilket fantom som er alligatoren.
Denne gjemselleken under vann foregår hele tiden.
Hvis alligatoren bytter taktikk og gjemmer seg,
er skarven mer bekymret enn noensinne.
Han vil heller vite hvor alligatoren er, enn hvor han ikke er.
Der er han, ser ut som en ufarlig stokk med et smil.
På overflaten begynner det å bli trafikkaos.
Padlerne kan være så opptatt med å se opp for alligatorene,
at de glemmer å se seg for.
Bortsett fra fisken,
er de fleste skapningene i feil element,
og må stadig opp for å trekke luft.
Slangehalsfuglen løser problemet på sin egen måte.
Han stikker den ekstra lange halsen over overflaten
mens kroppen forblir under vann.
Hver fugl tilpasser seg denne undersjøiske verdenen på sin måte.
Den energiske sothønen svømmer med vingene.
Han har ikke svømmehuden til en god svømmer.
De har så vidt en skjør hinne ytterst.
Men det er mindre viktig for alligatoren.
Alle slags dinglende føtter er en invitasjon til å snike seg over vann.
Sothønen flykter
og etterlater seg kun fotspor.
Å gå inn i det uvelkomne.
Glad for å møte en gammel venn,
fortsetter otrene leken der de sluttet.
Men det er mot alligatorens natur å gjøre seg iøynefallende.
Det livet han kjenner, er det med svik og bedrag.
Han går snart i skjul igjen for å praktisere det han kan best.
I mellomtiden inntar otrene hans undervannsdomene.
For disse lystige våghalsene
er livet en sammenhengende, bekymringsløs vannballett.
I sumpen følger alt liv et mønster av et uendelige kretsløp,
for slikt er tidløst og vil aldri forandre seg.
Det livgivende regnet som kommer etter tørken,
den stille årvåkenheten til byttet,
den stille trusselen fra jegeren,
roen som kommer etter stormen.
Eventyret fra virkeligheten
har verken en begynnelse eller en slutt.
Så lenge naturen bevarer dette våtmarksområdet,
vil Everglades-jegerne overleve
i sumpen som tiden glemte.
Slutt
Norske tekster: Erling