Ved slutningen af 1100-tallet var næsten hele Europa gået over til kristendommen.
Kun nogle få selvstændige hedenske områder er tilbage -
- mellem det katolske vest og det ortodokse øst.
Men mange vil erobre og eje disse områder.
I 1199 pålægger pave Innocentius III nordiske korsfarere -
- at bekæmpe de hedninge, som tilbeder dyr, træer, græs og vand -
- og som tror på udødelige sjæle.
Starten af 1200-tallet
Vores beretning begynder midt i Østersøen -
- om bord på et dansk handelsskib på vej mod den preussiske kyst.
Om bord er en ung, søsyg og modløs handelsmand.
En kristen mand ved navn Lars.
Middelalderbogen Libercensus Daniae nævner en handelsmand -
- som rejste til de baltiske stammers områder -
- for at spionere på vegne af den danske kong Valdemar II.
Lars bliver vores øjne og ører i landet, hvor Europas sidste hedninge boede.
Havde jeg vidst, hvilken skæbne der ventede mig, var jeg ikke rejst ud.
Men jeg var ung og vidste kun lidt om folk og verden.
Jeg kunne mit erhverv. Jeg vidste, hvor jeg kunne finde varer til gode priser.
Jeg mødte en gammel købmand ved havnen, som kendte min far.
Han var der for at købe rav. Han lovpriste mine varer -
- og rådede mig til ikke at rejse til hedningenes land uden beskyttelse.
For en "ossering" hyrede jeg en mand ved navn Kursaitis.
Han var den yngste søn i sin familie og kunne ikke arve familiens ejendom.
I stedet solgte Kursaitis sin styrke og sine færdigheder for penge.
Som vanligt udvekslede jeg gaver med fars ven. Han gav mig en ravshalskæde.
Hedning eller ej, deres håndværk er flot.
Da jeg tilbød ham noget til gengæld, afslog han.
Han foreslog, at jeg skulle beholde kristne symboler for mig selv.
Selv om preussere var et fredselskende folk, var dette usikre tider.
Da jeg planlagde den lange rejse, læse jeg om handelsbyen Truso -
- i kong Valdemars arkiv, hvor danskere, gotlændere og svenskere mødtes -
- og byttede varer med hedningene på en fredelig måde.
Da jeg ankom til Truso, så der slet ikke ud som i beskrivelsen.
I stedet lignede den en lille fiskerby.
Den før så berømte by langs Ravvejen havde mistet sin glans.
Som aftenen skred frem, tænkte jeg, at hedningene ikke var så skræmmende -
- og at preussere ikke var så forskellige fra os kristne.
Det ændrede sig hurtigt, da jeg så noget, som fik mit blod til at fryse.
Preusserne blev lagt i lænker, også præsten.
Kristendommen skyllede som en bølge fra Romerriget gennem Europa -
- og forandrede verden for altid.
Da hedningene konverterede til kristendommen, frasagde de deres guder -
- og deres livsstil, for gradvist at indføre kristne værdier og skikke.
Nye sociale strukturer, ejendomsret og love blev indført.
Det preussiske territorium, som bestod af flere små baltiske stammer -
- var grænsen mellem de sidste hedninge i Europa og kristendommen.
Jeg var forfærdet over det, jeg så, og jeg mindes min seneste skrifte.
Præsten sagde: "Lars, det er tid til at gøre hedningene kristne."
"Du bliver vores øjne og ører i hedningenes land."
"Se og lyt omhyggeligt, for når du vender hjem, vil vi høre alle detaljer."
"Må Gud være med dig, min søn."
Jeg havde hørt, at kirken i flere hundrede år havde forsøgt at prædike Guds ord -
- på preussisk for at forsøge at omvende hedningene, men ikke i dag.
Præstens eneste forbrydelse var, at han uforsætligt, eller måske af uvidenhed -
- var gået ind i en hellig skov for at samle brænde.
En bonde havde set dette og rapporterede forbrydelsen.
Kursaitis vidste, at når en gud var indblandet -
- skulle en hedensk præst, Grieves, afgøre tvisten.
Det blev kaldt "gudernes rettergang", men havde intet med vores Gud at gøre.
Jeg fik kvalme, da jeg hørte, hvordan hedninge afgjorde skyldspørgsmålet.
De indblandede skulle tage en sten op af en kedel med kogende vand.
Og derefter holde den i hånden et øjeblik.
Desværre, og forståeligt, var præstens hånd ikke vant til denne vildskab.
Derfor erklærede hedningene ham skyldig.
Mit blod frøs til is, da jeg så den vilde glæde -
- der herskede blandt hedningene, da de overværede rettergangen.
Ligesom andre baltiske stammer ærede preusserne bestemte steder i naturen.
Store sten, kilder eller gamle træer og lunde -
- hvor de udførte deres religiøse ritualer.
Nedskrevne beretninger nævner preussernes vigtigste hellige sted.
Et sted til hedensk tilbedelse, som overvåges af en hedensk ypperstepræst:
Krievu Grievitus eller Krievu Grieves.
Hedningene troede, at deres forfædres ånder boede i hellige skove.
Det gamle preussiske symbol for verden var egen.
Guderne boede i egens grene.
Preusserne tilbad himlens, Jordens og underverdenens guder.
De troede, at forskellige guddommeligheder var omkring dem i naturen og i dyr.
Disse guder påvirkede hverdagen med hensyn til vejret, helbred, fertilitet -
- livet efter dette og succes i krig.
De ofrede mad og kvæg til guderne.
Et arkæologisk fund afslørede et gudebillede i sten -
- og resterne af over 200 heste.
Lars' rejse fortsætter gennem galindernes og jatvingernes jord.
I den tidlige middelalder var disse områder tyndt befolket -
- og kampene mod kristne naboer førte til død eller assimilering.
Der boede kun få i galindernes land -
- der var dækket af tætte skove, hvor vilde dyr strejfede omkring.
Bjergfæstningerne lå øde, og uden byer var der ingen handel.
Kursaitis vidste, at galinderne havde den skik -
- at man aldrig nægtede en rejsende made eller husly, om nødvendigt.
Vi søgte ly for natten og tøvede ikke med at spørge ved en bondegård.
Nære familiemedlemmer borde ofte sammen på befæstede gårde.
Huset blev bygget af tømmerstokke, som blev anbragt direkte på jorden.
Vinduerne var oftest små og dækket med urinblærer fra dyr eller træskodder.
Tømmertagene var dækket med lag af gran- eller birkebark.
Levn viser, at galinderne også byggede tårne -
- hvis højde kunne være et tegn på ejerens succes.
Hedningenes kost lignede vores.
De spiste ærter, bønner, rodfrugter, pastinak, ræddike, løg og hvidløg.
Kødet blev saltet og opbevaret i tønder for at klare vinteren.
Til min store overraskelse byggede de ikke skorstene.
Selv de velhavende vidste ikke, at et fint hus bør have en skorsten.
Folket bød os på et måltid, som de elskede, og som blev kaldt svidini.
Et sødt brød af rugmel, der blev ristet og derefter kogt i grisefedt.
Ærligt talt smagte brødet ikke særlig godt -
- men vi spiste alt, vi blev budt på, af respekt og sult efter vores rejse.
Den aften blev vi betjent af ejerens hustruer og hans slaver.
Ligesom blandt andre baltiske stammer var flerkoneri udbredt hos galinderne.
Jeg bemærkede, at vores vært var særlig betaget af sin yngste kone.
Den ældste kone tog sig af husholdningen, og den midterste søgte opmærksomhed.
Men jeg må indrømme, at hedningenes kvinder ikke var værre -
- end dem, der var opdraget i den kristne tro.
Og i visse henseender var de måske endda bedre.
Næste morgen fortalte Kursaitis nervøst, at tjenestefolket havde set -
- hvad der skete aftenen inden. Også galindisk gæstfrihed har grænser.
Vi var nødt til at skynde os væk.
Kursaitis advarede os om forfølgere, men desværre lyttede jeg ikke til ham -
- da jeg ikke mente, at sex med en hedensk gift kvinde var en synd.
Pludselig kom der nogle velrettede pile fra forurettede galindiere.
Han fik hjælp fra slægt og tjenestefolk til at få fat i os.
Heldigvis vidste Kursaitis, at den hellige skov lå bag floden -
- og der ville de aldrig turde følge efter os.
Jeg bemærkede ikke, at mine kammerater havde ført mig længere ind i landet -
- til jatvingernes og sudovernes rige.
Herren stod ved min side, og vi undslap vores forfølgere -
- og fandt en healer, som behandlede mig mod et mindre honorar.
I middelalderen kunne selv små skader eller sygdom føre til døden.
Den gennemsnitlige levetid var kun 25-30 år -
- på grund af dårlig kost, relativt hårdt klima, uhygiejniske forhold -
- og mangel på medicin.
Den mest kritiske periode var barndommen.
Halvdelen af alle børn døde.
Ved at tage os med ind i den hellige skov reddede Kursaitis vores liv.
Men han virkede urolig og bange. Han havde overtrådt gudernes regler.
Og nu frygtede han deres vrede.
For at bede om forladelse ofrede Kursaitis sit hår -
- og sænkede sin sociale status ved for en tid at leve som slave.
Jeg havde stadig feber og var knap nok ved bevidsthed.
Kursaitis fortalte, at mine sår ikke kunne kureres af mennesker -
- så derfor havde de bedt de hedenske guder om hjælp.
Jatwi, præsten, havde ofret en ged for min skyld.
Ritualet virkede mere som en fest.
De havde købt øl for mine penge, og alle mænd i klanen deltog.
De hedenske guder skræmte mig. Vi ærede vores gud med brød og vin -
- men deres guder krævede blodet fra døde kreaturer.
Skrifter efter en luthersk teolog fra 1500-tallet -
- beskriver ofringen af en ged.
Men det er fra en kristens synsvinkel og må ses med en smule skepsis.
Blodet fra offerdyret blev tømt ud i en skål.
En del blev hældt på deltagerne under ritualet -
- og resten af blodet blev anvendt til at velsigne hjemmene og kvæget.
En vigtig del af ritualet var tilberedningen og indtagelsen af dyret.
Mens kødet blev tilberedt, tog mændene brød lavet af hvede og boghvede -
- og kastede dem gennem ilden, til brødet var blevet bagt.
Andre ritualer beskriver, hvordan præster tager glødende kul -
- og lægger det på hovedet for så at kaste det tilbage i ilden.
Man blæste i lange horn under ritualerne.
Mirakuløst helede mine sår, og jeg genvandt min styrke.
Jeg ved ikke, om det var Guds nåde eller den hedenske heksekunst -
- men jeg fik min helbred tilbage og kunne fortsætte min rejse -
- for at udføre min opgave om at lære mere om hedningenes land.
Lars genvinder sin styrke og fortsætter mod Litauens grænser.
Folk fra Litauen og Aukštaitija er beskrevet i forskellige krøniker -
- som mægtige, militante og barbariske, og de terroriserede ofte deres naboer.
I Henrik af Letlands krøniker fortælles det, at i 1205 -
- red omkring 2.000 litauiske ryttere mot estiske områder for at plyndre -
- og truede med at ødelægge handelsbyen Riga på vejen tilbage.
Ifølge dokumenter var litauerne ikke bange for døden.
Det var en ære at dø i kamp, og ofte tog de hellere deres eget liv -
- end overgav sig til fjenden.
Det står i stor kontrast til kristne, der betragtede selvmord som frygteligt -
- og en af de største synder, en kristen kunne begå.
Truslen fra kristne korsriddere opmuntrede hertug Mindaugas til -
- at besejre herskere i Litauen og Aukštaitija -
- for at forene disse lande til et storfyrstendømme.
Mindaugas konverterede til kristendom og blev kronet til konge -
- med pave Innocentius IV's velsignelse.
Men da den militære trussel fra hans kristne naboer aftog -
- afsagde han sin nyfundne tro og fordrev alle munke og præster.
På toppen af sin storhedstid i 1400-tallet var storfyrstendømmet -
- den største europæiske stat med en stor militær styrke -
- som førte mange forskellige religioner, sprog og kulturer sammen.
Jeg kom til Kernave, som var den vigtigste by i Litauens storfyrstendømme.
Hverken jeg eller Kursaitis havde set sådan en by, med fem fæstninger.
Min modgang lå bag mig og blev til minder om syndige eventyr -
- som sikkert ville betage mange lyttere, når jeg vendte hjem til Danmark.
Kernave har været befolket siden stenalderen.
Til forskel fra andre middelalderlige bosættelser havde den ingen forsvarsmur.
Men byen var beskyttet af sin fordelagtige geografiske position -
- tæt på vådområdene langs floden Neris's bredder.
I fredstid boede indbyggerne i landsbyer tæt på fæstningerne -
- ved de omkringliggende bondegårde.
Under en eventuel belejring kunne man søge ly i fæstningerne -
- som hver rummede op til 300 personer.
Da jeg lagde Kernave bag mig -
- syntes jeg, at jeg havde en vis forståelse for hedningenes livsstil.
Men endnu engang kunne jeg ikke tro mine egne øjne.
Jeg havde hørt om østerlandske eller byzantinske præster i landet -
- men blev overrasket over at se, at de havde bygget en kirke der.
Som katolik var den byzantinske tro fremmed for mig.
Jeg ville gerne tale med den hellige fader, da vi sikkert havde samme Gud.
Men han kunne ikke beherske sin vrede mod mig.
Jeg forstod ikke hans frustration, men måske skyldtes den -
- at mit folk havde angrebet den byzantiske kirkes centrum - Konstantinopel.
Han var sikkert rasende på alle katolikker, men selv jeg forstod ikke -
- og kunne ikke retfærdiggøre vores handlinger.
Men gjort er gjort. Det lykkedes mig at købe nogle heste i Kernave -
- som uden tvivl ville gøre vores rejse lettere og hurtigere.
Jeg anskaffede også varer, som jeg ville sælge med fortjeneste andre steder.
Hestehandleren kendte til de nærliggende territorier -
- og foreslog, at jeg skulle tage mod nord til de mange rige slotte -
- og den store flod Daugava.
I 100-tallet e.Kr. beskrev den romerske senator og historiker Tacitus -
- i sit kendte værk "Germania" de baltiske stammers forfædre:
"De dyrker korn og meget andet af jordens frugt" -
- "og arbejder med mere flid og tålmodighed" -
- "end de sædvanligvis dovne germanere."
For at komme til den kendte flod Daugava med dens havne -
- måtte Lars og hans mænd forcere skovtætte områder i Selonia.
Fra 900-tallet til 1200-tallet dækkede Selonia flere distrikter -
- med ca. 300 bondeborge og med byen Selpils som centrum.
I Selonia bevidnede jeg nogle utrolige hændelser -
- som havde været umulige inden for kristendommen.
Ved sommersolhverv pyntede hedningene ikke kun deres kvæg -
- og sang i troen om, at dette ville give en god høst.
De deltog også i uanstændige udskejelser, som ellers ikke forekom.
Det føltes, som om en flod pludselig sprang frem -
- og oversvømmede landet med blasfemi og rev både kvinder og mænd med sig.
De har måske ret i at sommer- solhverv gør kvinder fertile.
Børn blev så født i marts og ville leve deres første sårbare måneder -
- i forårets sol og varme.
Det er det samme med dyrene.
For at gøre klar til mystikken og ånden i midsommerfesten -
- brugte man forskellige hjælpemidler.
Etnografiske fund og sagn tyder på -
- at de baltiske stammer havde kendskab til psykoaktive planter.
På engene voksede en af verdens mest hallucinatoriske svampe:
Spids nøgenhat.
Og skovene var fulde af rød fluesvamp -
- som var en favorit blandt samiske shamaner og vikinger.
Det er muligt, at hamp, bynke, valmue, mosepost -
- bulmeurt og belladonna også blev anvendt i ritualer og som medicin.
Men der mangler videre forskning om balternes etnobotanik.
Ved sommersolhverv fejrede man lysets sejr over mørket.
Ilden symboliserede livet, fertiliteten, varmen og sundheden.
På årets korteste nat deltog folk -
- i renselsesritualer, som symboliserede nyt liv -
- og kampen mod døden.
Alle grupper i samfundet var velkomne til fejringen.
Alle var lige i mødet med det overnaturlige og blandt dem selv.
Jeg havde det underligt efter hedningenes midsommerfest.
Jeg kunne ikke sætte fingeren på det, men noget havde forandret sig.
Hedningene levede virkelig i et med naturen, og jeg følte det også.
Det var, som om alt blev gennemsyret af det guddommelige.
Og jeg var en del af det.
Jeg tænkte på, om jeg var det mest udviklede væsen på Jorden -
- eller blot en del af noget større.
Rejsen førte os videre til Letgallen -
- og floden Daugava, som var så bred og dyb -
- at vi måtte betale en færgemand for at føre os over den.
I 1200-tallet var Letgallen den største af de baltiske stammer -
- med cirka 70.000 mennesker, som levede i området.
Floden Daugava havde længe været en vigtig handelsvej -
- mellem det katolske vest og det ortodokse øst.
Skandinaver, slaver og nordgermanske handelsmænd -
- anvendte alle list, tvang eller løfter om alliancer -
- for at få kontrol over Daugava.
Folk i Letgallen, som boede ved flodens bredder, var oftest de første -
- der mødte handelsmænd, kristne præster og korsfarere.
Kristendommen blev spredt af folk fra både den katolske og ortodokse kirke -
- som sloges om hedningenes sjæle.
En del af den politiske elite i Letgallen konverterede frivilligt.
De søgte måske allierede i deres kamp mod omkringboende stammer -
- eller så nye muligheder i en anden verden -
- som fremmede havde bragt med sig.
Fjender og allierede skiftede ofte side under de nordiske korstog.
Krønikøren Henrik afLivland beskrev angreb fra letgallere og germanere.
"De ødelagde jorden, brændte hus og landsbyer ned" -
- "og tog mange hedninge, deriblandt kvinder og børn, til fange."
"De beslaglagde kvæg og heste og vendte hjem syv dage senere" -
- "i højt humør."
De fangede unge kvinder blev tvunget til at blive koner, konkubiner eller slaver.
Hoveder fra højtstående fjender blev værdifulde trofæer -
- som senere kunne sælges til deres familier, som gerne betalte -
- for at kunne begrave den døde ordentligt.
Selv om jeg havde tilbragt meget tid blandt hedninge -
- havde jeg endnu ikke mødt tyske korsriddere.
Kursaitis forklarede, at hedninge og korsfarere af og til gik sammen.
Det gavnede begge sider, da chancen for at besejre fjenden og plyndre steg.
Jeg forstod ikke, hvordan fjender kunne marchere sammen.
Men jeg gik ud fra, at denne uventede alliance var med til -
- at sprede Guds ord og plante Guds lære blandt hedningene.
Korstogene gav kristne en mulighed for at vinde landområder, rigdomme -
- og endda aristokratisk status.
Plyndringerne blev set som rimelig løn for arbejdet med at udbrede kristendommen.
Men det var ikke alle, der tog på korstog til hedningenes land -
- kun af grådighed. Korstogenes formål havde stor betydning.
Den katolske tro skulle indføres hos naboer till Romerriget.
Korsfarere kæmpede blandt hedningene i kortere perioder -
- men at sikre de erobrede områder krævede permanent militær styrke.
I Tempelridderordenens ånd -
- dannede man den første ridderorden udenfor Middelhavsområdet i Riga.
Den hed Sværdridderordenen -
- og bestod af krigermunke.
En præst inviterede os til at overnatte i en korstogslejr.
Min kong, Valdemar Sejr, ville have land langs denne kyst.
Men efter hvad jeg har set, bliver det nok ikke så let, som han tror.
Tyske handelsmænd og korsriddere følte sig allerede hjemme her -
- og delte deres liv med hedningene.
Jeg så, hvordan de delte byttet fra vellykkede plyndringer.
Dele af byttet blev ofret til guderne, og ikke kun af hedningene.
Også de, der troede på en sand Gud, ofrede.
Jeg blev overrasket over mine trosfællers handlinger.
Det er kristne i Danmark og i andre lande, som stadig tilbeder hedenske guder.
Men at tilbede hedenske guder åbenlyst, virkede som en synd.
Selv præsten lod, som om han ikke så, hvad der foregik.
Lars' rejse fører ham til en by ved floden Ah, nu kendt som Gauja.
Områderne omkring Gauja og Daugava var beboet af finsk-ugriske stammer -
- hvis etniske oprindelse er en blanding -
- af baltere, skandinaver og østersøfinner.
Hverken finner eller folk fra Livland var baltere -
- men den baltiske middelalderhistorie er ufuldstændig uden finsk-ugriere.
Det finsk-ugriske folk havde et animistisk verdenssyn.
Alt i naturen var forbundet og havde en udødelig sjæl.
Balterne kan have indført deres myter og mange guder -
- såsom jorden, skoven, vinden og havet -
- direkte fra finnerne og folkene i Livland.
Hedensk gudetilbedelse viste hengivelse for naturen i alle dens former.
Man mener, at hedningene ikke tilbedte træer, sten og bakker -
- som bogstavelige og håndgribelige ting.
Objekterne for deres tilbedelse lignede vinduer -
- som både var synlige og gennemsigtige.
Naturlige genstande tjente som bindeled -
- gennem hvilke perception blev koblet til åbenbaring.
Jeg havnede på en stor handelsplads i Livland -
- ikke langt fra slottet Turaida, også kaldet Thors have.
Jeg sludrede med en salthandler, der var kommet fra Germanien.
Han beklagede sig over, at det var svært at byttehandle med hedninge -
- eftersom alle joredejere ville have et gebyr for alle genstande.
Som handelsmand forstod jeg ham godt og delte hans håb om -
- at der snart ville komme orden til disse områder.
Jeg kunne ikke tale de lokale dialekter, men det var ikke noget problem.
Tegnsprog tales over hele verden.
Varer kunne betales med voks eller salt -
- som let at veje.
Møntenheden i Østersøregionerne -
- var et stykke sølv på ca. 200 gram, som blev kaldt "ossering".
Mindre enheder blev skåret af.
"Ossering" menes at have betydet "hestens ring", idet enheden havde en hests værdi.
I 1200-tallet i regionerne omkring Østersøen var en hest 3 køer værd -
- 20 får, 10 m grise eller en slave.
Jeg havde besluttet at tage en del bivoks med tilbage til Danmark.
Der er mange træer med bier på denne side af havet.
Jeg havde hørt, at mange kirker, klostre og herregårde i Vesteuropa -
- var oplyst ved hjælp af voks, som balterne havde samlet.
Jeg byttede mine sidste klinger og spydspidser til nogle vokshjul.
Jeg agtede at tjene en formue ved at sælge dem i Danmark.
Og jeg ville bruge lidt af den på egne glæder.
Foruden meget efterspurgte varer som dyreskind, korn og linned -
- tilbød markedet i Turaida også kvindelige slaver.
Kursaitas genkendte en af kvinderne og udpegede hende for mig.
Jeg blev overrasket over at se jordejeren i Galindiens anden hustru.
Hun var åbenbart blevet solgt som slave.
Men jeg kunne ikke forestille mig hende hverken i min seng eller mit hus.
Så jeg valgte en anden slavepige. Hun var dejlig at se på -
- og som handelsmanden påpegede, var hun underdanig og lydig af natur.
Jeg havde set nok af hedningenes land, og det var tid til at vende hjem.
Jeg besluttede at tage flodvejen ned til havnebyen Riga -
- hvor jeg kunne finde transport til Danmark, inden havet frøs til.
Riga tilhørte en anden kategori af byer end dem, Lars besøgte på sin rejse.
Tilstrømningen af germanske, gutniske og danske handelsmænd -
- samlede to mindre bosættelser i Livland, og dermed opstod Riga -
- som blev den store by i det fremtidige Livland.
I løbet af et par årtier byggede man Rigas dolomitmur -
- for at beskytte gårde, pakhuse, kirker, klostre og flere slotte.
Nedskrevne kilder beskriver Riga som en kolonial udpost i fjendeland -
- og et kristent citadel, som stolt rejser sig på Satans jorde.
Riga oprindelse som kristent centrum dateres til tidligt i 1200-tallet -
- da kristne ankom med germanske handelsskibe.
Handelsmændene kom ikke for at missionere -
- men for at forberede handelsruter til rusernes rige.
Korstogene kom belejligt for handelsmændene -
- som kunne underkue folk under påskud af at sprede det kristne budskab.
Da liverne og finnerne var de første stammer, der mødte handelsmændene -
- var de også de første stammer i de østlige dele af Østersøen -
- der blev tvunget til at tilpasse sig til den kristne tro.
Historiske beviser for, at hedningene blev døbt ved tvang, er modstridende -
- og beskriver både frivillig og påtvungen konvertering til kristendom.
Henrik af Livlands krøniker beskriver hvordan hedningene blev døbt i massevis.
Men stadig oftere var den kristne tro ikke velkommen.
Samme krønikør beskriver nyligt døbte liveres ulydighed -
- som efter ceremonien rensede sig i floden Daugava -
- i den tro, at man sendte kristendommen tilbage til Germanien.
Det var et overraskende tilfælde, at jeg mødte min fars ven i Riga.
Samme handelsmand, som jeg havde mødt i Truso.
Han fortalte, at Riga snart var lige så store som byerne i Danmark og Gotland.
Han rådede mig til hurtigt at få kontakt med germanske og gutniske handelsmænd -
- og forklarede, at germanerne snart ville tage kontrollen over Daugava -
- for at sikre handelsruten til ruserne og Konstantinopel.
På markedet så jeg en teaterforestilling.
Det var et omrejsende teaterselskab, som benyttede en tolk.
Så vidt jeg forstod, handlede stykket om profeterne og kristendommens oprindelse.
Men når jeg så publikums blikke, var det tydeligt -
- at stykkets mål gik tabt.
De fik vist vejen til indre fred og et evigt liv -
- men deres djævelske øjne så kun underholdning -
- som fremkaldte vild latter.
Efter vores lange og besværlige rejse var jeg udmattet.
Mine kropsvæsker var naturligvis blevet ødelagt.
Derfor besluttede jeg at gå til Daugavas cisterciensermunke -
- som vidste, hvordan man helbredte både sind og krop.
I middelalderens Europa var åreladning en hjørnesten inden for medicin.
Det var en anerkendt behandling.
Man antog, at en person blev helbredt ved at onde kropsvæsker blev tappet.
Åreladning blev benyttet til næsten alle indvortes og udvortes sygdomme.
Det blev også benyttet forebyggende.
Min krop havde endnu ikke genvundet sin styrke -
- men min sjæl var stærk, og jeg var parat til at rejse hjem.
Vi var på vej tilbage til Riga, da en uventet modgang ramte os.
Kilder nævner flere angreb tæt på Rigas bymur -
- i det tidlige 1200-tal af estere fra øen Øsel -
- eller som de kaldes i krønikerne - øselianere.
De var specielt hårde mod kristne.
De torterede germanske præster, bortførte nyfrelste livere -
- og stjal deres kvæg.
Lars blev fanget og ført til estisk grund.
Esterne er et finsk-ugrisk folk i slægt med liverne og finnerne.
De bebor både fastlandet og øerne.
Dette folk var sværest for de kristne at besejre.
Valdemar II af Danmark, den svenske hær -
- og biskoppen af Riga sammen med Sværdridderordenen -
- gjorde i 1200-tallet flere forsøg på at besejre dem.
Øselianernes evne til at modstå korsridderne kan have skyldtes -
- deres militære organisation, Øsels geografiske beliggenhed -
- eller deres mod, som havde grundlag i deres tro på hedenske guder.
Navnene på forskellige guder lever videre i estiske folkesagn i dag.
En gammel myte fortæller om, hvordan verden drejede rundt om et evigt træ -
- som himlen var sat fast på med stjerner.
Mælkevejen, eller som esterne sagde - Fuglens vej - var en gren af træet -
- hvortil fugle førte de dødes sjæle ind i andre verdener.
Lignende animistiske myter kan findes i andre finsk-ugriske kulturer -
- helt op til Lapland.
Krønikerne indeholder referencer til den estiske gud Tharapita -
- som fløj over havet og landede på Øsel.
Til forskel fra mine uheldige kammerater dræbte de ikke mig.
Jeg tror, at min fars vens død var en ulykke -
- fordi tyvene ville have fået en højere løsesum for to danske mænd.
Engang var jeg en respekteret handelsmand, men nu var jeg slave.
Vi blev næsten behandlet som kvæg. Vi blev ikke behandlet dårligt -
- men maden kunne have været bedre.
Jeg tilbragte flere år som slave og opgav med tiden håbet om -
- at min familie ville købe mig fri af dette fornedrende slaveri.
Andre fanger, som havde levet i fangenskab en tid, fortalte -
- at hvis man arbejdede godt, kunne man blive gjort til leder af husholdningen.
Så jeg gjorde mit allerbedste.
Jeg lærte sproget ved at arbejde for en smed tæt på Tuyu -
- hvor de lokale udvandt malm og smeltede det til jern.
Jeg havde aldrig tænkt over, hvor jernet kom fra, da jeg handlede med klinger.
At grave og smelte malm på Øsel -
- var noget af det hårdeste, jeg har lavet.
Ovnen, som vi havde bygget ved skovbrynet -
- sklulle varmes op i flere dage -
- før vi kunne udvinde jern af malmen.
Det var et enklere arbejde i smedjen, hvor jeg bare hentede brænde og vand.
Jeg skulle holde ilden i live og pumpe bælgen i timevis.
Og jeg hjalp smeden på flere andre måder.
Jeg kom til at holde af smeden, og han blev som en far for mig -
- eller måske endda som en mor.
Smeden nød stor anseelse i landsbyen.
Det er ikke så sært, for hestene var altid skoet -
- og kvinderne var smykket med bronze og havde syet tøj med nåle.
Men mesters mest agtede færdighed var hans smedede våben.
En øselbos liv var utænkeligt uden et blodigt sværd.
Nedskrevne kilder beskriver estere fra Øsel som de ondeste fjender.
I Henrik av Livlands krøniker beskrives en voldsom hændelse.
Esterne rev hjertet ud på en kristen formand på et slot.
De tilberedte det over åben ild og delte og spiste det -
- for at få mod til at slås mod de kristne.
Hans kød gav de til hundene og fuglene.
Vi ved ikke, om det virkelig skete, eller om det er en skrøne.
I dyrenes verden finde de svage kun for at blive til mad for de stærke.
Hedningene tænkte på omtrent samme måde.
Angriberne så kun andre stammer bosættelser som steder at plyndre -
- for slaver, kvæg, våben og andre varer.
Hvis de ikke gjorde det, ville nogle andre gøre det.
Man tog mig med som tolk på plyndringerne -
- for at forhandle om løsepenge med fangernes slægtninge.
Det var ikke let, når jeg så al den sorg og lidelse, vi forårsagede.
Men jeg havde lært noget i min tid hos hedningene.
Hvis man løber med ulve, må man hyle som dem.
Så snart deres blikke vendte væk fra havet, begyndte øselboerne at plyndre.
De gik ofte sammen med deres naboer, kurerne.
Vi gjorde holdt ved kurernes kyst og delte byttet.
Jeg var begyndt at føle mig som en øselbo, men jeg blev solgt som et dyr.
Lars er ankommet til Kurland.
Kurernes territorium bestod af flere forskellige kongedømmer -
- som var opbygget om borge.
Skandinaviske købmænd og håndværkere havde bosættelser i Kurland -
- og etableret tætte handelsforbindelser fra midten af det første årtusind -
- med det nærliggende Gotland.
Men nedskrevne kilder beskriver krige mellem kurer, svenskere og danskere -
- hyppigere end handel.
I flere århundreder herskede kurerne i dele af Østersøen.
Men fra 1200-tallet drog nordgermanske købmænd fordel af korstogene -
- for at få kontrol over de gamle handelsruter -
- som senere skulle blive Hanseforbundet.
Kurerne bemærkede, at deres magt var ved at aftage -
- og angreb det kristne Riga i 1210.
Efter tre dages belejring kom der forstærkning til korsfarerne -
- og kurerne måtte trække sig tilbage.
De samlede deres døde og tilbragte tre dage i nærheden -
- hvor de sørgede og brændte deres døde.
Kurerne var som vilde. De nægtede at opgive deres skove -
- og blive tæmmet som kvæg.
Men de havde også lært, at kan man ikke vinde, så spil med.
I håb om at undgå blodsudgydelse med germanere, danskere og svenskere -
- konverterde kurerne til kristendommen med pavens velsignelse.
Men kurerne kaldt sig kun kristne for at narre deres overmænd.
Hedningene agtede ikke at glemme deres gamle guder.
Ved vintersolhverv bevidnede jeg kurernes jagt i den hellige skov -
- hvor de før da aldrig havde dræbt et dyr eller fældet et træ.
Ved vintersolhverv bar hedningene masker -
- som man troede bar forfædrenes sjæle.
På den måde kunne de kommunikere med deres slægtninge og guderne.
Lamikins havde hørt, at nabostammen i Samogitien ville føre krig -
- mod tyske korsfarere.
Han tilbød derfor at sælge et stort antal våben til deres leder Vykintas.
Selv om de ofte skændtes og sloges, forhindrede det ikke -
- en gensidig fordelagtig aftale.
Jeg ville have leet, hvis jeg ikke havde grædt over -
- hvor vedholdende skæbnen lagde hindringer i min vej.
Lamikins solgte mig for en læderpung fuld af dyr vin.
Og om vinteren i det Herrens år 1235 blev jeg sendt til Samogitien -
- sammen med kurernes våbenlast.
Vykintas red i forvejen med sine ældste, og vi fulgte langsomt efter -
- eftersom vi var tynget af lasten.
Under vores rejse indså jeg en gang til, at løfter ikke altid bliver holdt.
Samogiterne kunne regne med gæstfrihed fra Lamikins -
- men trods aftalen om fred angreb mit følge fattige kurere -
- som fiskede på isen, og tog derefter deres fangst.
Men sådan var skik og brug, og kurerne ville ikke have handlet anderledes.
Vores rejse var svær og farlig -
- fordi isen var tynd efter tøvejret.
Det kom ikke som nogen overraskelse, og nogle af os gik gennem isen.
En uheldig mand mødte sin død i det iskolde vand.
Hvis han var blevet døbt, var han blevet ført hjem og begravet ordentligt.
Men ingen tog sig af liget af en sølle medhjælper.
Så vi overlod ham til ulvene.
Lars, som nu er bærer, var på vej mod Samogetien.
Mange af de baltiske folk kæmpede tappert mod kristendommens fortalere.
Samogetien blev forvandlet til en slagmark under korstogene -
- og de kæmpede i 200 år for at hindre udbredelsen af af Den Tyske Orden.
Samogetien betragtes som den sidste hedenske stamme i Europa -
- og tog først den kristne tro til sig i 1400-tallet.
Deres bosættelser var omgivet af tætte skove og dybe sumpe -
- med skjulte undervandsveje, som kun de selv kendte til.
Dette gav dem et godt forsvar mod angribere.
Terrænet var mere fremkommeligt om vinteren.
Derfor foregik der mest handel i den periode.
Jeg nåede frem til landsbyen under en sørgeperiode.
Efter alt, jeg havde set i hedningenes land, overraskede det mig ikke.
Liget af den afdøde var klædt i ceremonielt tøj og sko -
- og blev placeret ved bordet for at deltage i begravelsen -
- mens hans familie spiste, drak og festede.
Menneskerne klagede hele aftenen -
- og slægtningene jamrede og talte den afdødes aktiver -
- såsom hustru, børn, får, køer, heste, gæs og andre ting.
De drak hele natten og bad den døde hilse dem, der allerede var døde.
Jeg tror, at den afdøde var den eneste, som var tavs.
Jeg var stadig en fremmed og måtte ikke nærme mig dem.
Jeg så på afstand, hvordan de drak ud og kastede bægrene i graven -
- sammen med en bid brød, lidt salt og våben.
Jeg hørte om et gebyr, som den døde skulle betale færgemanden -
- for at krydse dødsrigets flod.
Derfor lagde man smykker og sølvmønter ved siden af asken.
Efter alle årene blandt hedninge vidste jeg ikke længere, hvem jeg tilhørte.
De kristne eller hedningene?
Nogle gange tænkte jeg på, om ikke deres guder blot var en del af vores Gud.
Og om deres hellige skove ikke kun var som vores kirker.
Og deres midsommerfester var måske som vores fejring af Jesu fødsel.
Disse tanker skræmte mig, så jeg skubbede dem fra mig.
For de ville uden tvivl dømme mig til helvede.
En stor styrke med korsfarere var gået i land.
I jagt på allierede sendte Vykintas et bud til Tarta i Semgallen -
- i håb om at danne en pagt og lægge en plan med sine tidligere fjender -
- for at fordrive korsfarerne.
Det var en mærkelig fornemmelse at høre om korsfarernes fremgang.
Var dette min chance for at genvinde min frihed?
I 1200-talet var Semgallen styret af to borgdistrikter:
Thervetene og Mesyote.
Semgallerne og deres naboer samogiterne var svorne fjender -
- som ofte lå i krig med hinanden.
Korstogene satte en stopper for disse konflikter.
Semgaller, som flygtede fra korsfarerne, søgte tilflugt i Samogitien.
Det var ikke første gang, jeg så hedninge anvende spådomskunst.
De kastede dyreknogler i ilden og så på røgens retning.
De ledte efter billeder, som kunne fortælle, om de skulle kæmpe eller ej.
Samogiterne var kommet til semgallerne for at gå sammen -
- og angribe korsfarerne.
Korsfarerne havde plyndret litauiske områder og var nu på vej til Riga -
- for at sejle hjem til Nordgermanien før vinterens ankomst.
Angrebet skulle besejre korsbrødrene en gang for alle.
Jeg havde nu chancen for at flygte fra slaveriet.
Den samogitiske leder sagde til mig:
"Vi vil selve bestemme vores livsstil og hvilke guder, vi skal tilbede."
"Vi vil ikke leve under fremmedes styre."
"Lars, kom og slås sammen med os, så lader jeg dig gå fri."
Hvad kunne jeg gøre?
Hvilke synder havde jeg begået -
- for at Gud den almægtige skulle straffe mig sådan?
Det forblev et mysterium.
Jeg bad Gud vise mig nåde.
Mine bønner forblev ubesvarede, og jeg troede, at Gud havde forladt mig.
Nu da jeg var bevæbnet med spyd og skulle kæmpe mod mine trosfæller -
- mærkede jeg skovens dufte og smagen af blod.
Og duften af frihed begyndte at strømme gennem mine aldrende årer.
Vi vidste, at vi skulle møde en hel hær af korsriddere og sværdbrødre.
Men vi var også mange.
Vi var ca. 5.000 litauere, samogiter og semgaller flere end fjenden.
Planen var at slå til ved daggry -
- og udnytte sumpen til vores fordel.
Arkiverne indeholder flere beskrivelser af slaget ved Schaulen -
- som i direkte oversættelse betyder "Slaget om solen".
Den gængse opfattelse er, at hedningene afskar korsfarerne.
Volkwin, lederen af Sværdridderordenen, havde advaret korsridderne -
- om faren ved kampen. Men ridderne ignorerede ham -
- og slog lejr for natten.
Hedningene gik til angreb næste morgen og overrumplede fjenden.
Uden sit store kavaleri blev fjenden omringet og dræbt.
Nedslagtningen var så hurtig og brutal, at Sværdridderbrødrene -
- blev hånet af i Henrik af Livlands krøniker -
- som er den mest kendte beretning fra den tid.
Man mener, at de fleste legesoldater, germanere, letgallere -
- livere, estere og rusere fra Pskov blev overvældet af hedenske styrker -
- og flygtede fra slagmarken.
Deres tilbagetrækning blev stoppet, og ridderne blev slagtet af semgallerne.
Sværdridderordenen blev udslettet i slaget ved Schaulen -
- men nye hære afløste dem snart.
Tro har ikke behandlet de baltiske folk godt.
I de følgende århundreder kom mange fremmede magter hertil -
- men de baltiske folk bevarede deres unikke identitet -
- som havde sin base i naturen, og de mistede aldrig deres frihedslængsel.
Hvorfor gik de ikke under? Var det deres evne til at tilpasse sig?
Var det deres evne at skjule sig i skovene og vente deres fjender ud?
Eller var det måske deres styrke, ihærdighed og vilje til -
- at overleve, som kom fra deres forfædre?
Jeg er her ikke længere. Men intet er slut.
Jeg var blot en del af en større historie, som vil fortsætte.
Blodet i os flyder fra fortiden gennem menneskehedens historie.
Tiderne forandres. Menneskers liv og skikke forandres.
Vores viden om verdensordenen og vores værdier forandrer sig.
Men den menneskelige natur forbliver den samme.
Disse naturlove har hersket i tusinder år.
Når vi ser bagud, mødes vi af skygger fra fortiden, som spørger os:
"Vil vi vande rødderne på livets træ med blod eller vand?"
Tekster: Torben Christensen www.ordiovison.com