NETFLIX-ALKUPERÄISSPESIAALI
Pitää olla luontaisia lahjoja, halua kehittää taitojaan -
ja omistautua estetiikalle.
Pitää olla munaa.
Pitää haluta kuuluisuutta, rakkautta, ihailua,
huomiota, naisia, seksiä ja massia.
Jos haluaa mennä päätyyn asti,
sisällä pitää roihuta päättäväisyyden liekki,
joka ei sammu koskaan.
Näistä ominaisuuksista on hyötyä,
jos joutuu kohtaamaan -
80 000 kirkuvaa rock-fania.
Nuo fanit odottavat, että taiot tyhjästä jotain,
mikä on kuin toiselta planeetalta.
Jotain, mikä oli ennen sitä hetkeä vain laulun liikkeelle laittama huhu.
Olen kotoisin kaupungista,
jossa kaikessa on mukana hyppysellinen huijausta.
Niin on minussakin.
En ollut vuonna 1972 mikään hurjasteleva kapinallinen -
tai kulmilla notkuva öykkäri.
Soitin kitaraa Asbury Parkin kaduilla.
Mutta minulla oli neljä ässää hihassani.
Olin nuori, olin soittanut baareissa jo vuosikymmenen -
ja minulla oli upeita muusikkoystäviä, jotka tunsivat tyylini.
Ja osasin taikatempun.
Tulin näyttämään teille elävän esimerkin siitä -
millaisia me olemme varsinkin tänä päivänä.
Se on minun taikatemppuni.
Ja kaikki hyvät taikatemput alkavat alustuksella.
En ole tehnyt päivääkään rehellistä työtä.
En ole tehnyt raskaita hommia.
En ole ollut päivätöissä.
En ole työskennellyt viittä päivää viikossa ennen tätä.
En pidä siitä.
En ole ollut töissä tehtaassa, vaikka kaikki biisini kertovat siitä.
Edessänne seisoo mies, joka saavutti valtavaa menestystä -
kirjoittamalla biisejä siitä, mitä hänellä oli:
Ei lainkaan henkilökohtaista kokemusta.
Minä keksin kaiken.
Niin hyvä minä olen.
Miten tein sen?
Varmasti mietitte, miten moinen ihme tapahtui.
Alussa oli pimeys vetten päällä.
Lapsuudessa oli joulu, syntymäpäivä ja kesäloma,
mutta elämä oli muuten kuin eloton musta aukko.
Eloton musta aukko, johon kuuluivat läksyt, kirkko,
koulu, läksyt, kirkko,
koulu, vihreät pavut,
vihreät pavut, vitun vihreät pavut.
Sitten maailman täytti sokaiseva valo,
joka vapautti eteläisen esikaupungin nuoren miehen.
Hänestä tuli kuin uusi mies. Maailma jakautui kahtia.
Yhtäkkiä oli olemassa uusi maailma.
Toinen oli navan alapuolella.
Ja toinen sydämen yläpuolella.
Eräänä sunnuntai-iltana vuonna 1956,
lapsuuskodissani, johon ei tullut edes lämmintä vettä,
seitsenvuotias poika näki televisiosta jotain mullistavaa.
Se tapahtui aivan viranomaisten silmien alla.
Jos he olisivat tienneet, mitä silloin tapahtui -
ja millaisia muutoksia siitä seuraisi,
se koko paska olisi lopetettu siihen paikkaan.
Tai siitä olisi yritetty repiä nopeasti hyöty irti.
Koska me kansan syvien rivien näkymättömät nuoret -
halusimme lisää.
Enemmän elämää,
enemmän rakkautta, seksiä ja toivoa.
Enemmän totuutta ja valtaa.
Enemmän sielukkuutta. Ja mikä tärkeintä...
Enemmän rock and rollia.
Istuin äitini vieressä seitsenvuotiaan mieli ilmiliekeissä -
ja tuijotin ruudulta sitä hauskuutta.
Se oli aidosti hauskaa.
Se riemukas, lanteita keinuttava,
ahteria hytkyttävä, mieliä mullistava, rotuerot haastava, piristävä autuus,
joka antoi toivoa vapaudesta.
Vapaus tulvahti odottamatta koteihin -
kaikkialla Yhdysvalloissa tavallisena sunnuntai-iltana.
Maailma oli hitto soikoon muuttunut.
Silmänräpäyksessä.
Siinä hikisessä hauskuuden orgasmissa.
Ja jotta sitä pääsi maistamaan, ei tarvinnut kuin...
...olla oma itsensä.
Rock and rollin henki oli vapautettu pullosta.
Se sanoi, että jos on -
born in the USA,
ne tunteet, vapaudet ja kaikki se hauskuus -
ovat perusoikeuksiamme.
Minä kuuntelin, uskoin ja kuulin väkevän kutsun toimintaan.
Joten otin oppia uudesta sankaristani.
Hänellä oli kaksi kättä, jalkaa ja silmää kuten minullakin.
Olihan hän toki kuin Adonis.
Ja minä olen...
...säälittävän karmiva.
Mutta keksin jonkin ratkaisun siihen.
Minulla ei ollut sitä, mikä hänellä roikkui vyötäröllään.
Minulla ei ollut kitaraa.
Kitaraa, eli isäni mukaan "sitä vitun kitaraa".
Kitara oli avain.
Se oli kuin miekka kivessä.
Se oli oikeamielisyyden valtikka.
Ja niitä myytiin keskustan Western Autossa.
25 dollarin hintaan.
Manguin äidiltäni, että hän vuokraisi minulle kitaran.
Omaan ei ollut varaa.
Niitä sai vuokrata Mike Dealin musiikkikoulusta.
Eräänä lauantai-iltapäivänä toin kitaran kotiin.
Istuin olohuoneen sohvalle -
ja avasin alligaattorinnahkaisen kotelon.
Avasin sen hitaasti.
Kotelon vihreästä samettivuorauksesta leijui ihana tuoksu.
Siinä sekoittuivat kirsikkapuu, valta, mielihyvä, pelastus,
unelmat, unelmat ja unelmat.
Kävin säntillisesti soittotunneilla.
Opiskelin kitaransoittoa täysillä kaksi viikkoa.
Ja lopetin.
Se oli ihan liian vaikeaa.
Sen lisäksi, että kitaransoiton opettelu oli vitun vaikeaa,
soittotunnit olivat tylsiä!
Anna nyt minulle vain ne kolme maagista sointua, kiitos!
Ja anna minun twistata...
...ja huutaa.
Mutta olin seitsemän, ja sormeni tuskin ylettyivät otelaudalle.
En voinut tuhlata äitini vaivalla tienaamia rahoja viikosta toiseen.
Tiesin hyvin pian, että kitara pitäisi viedä takaisin.
Palautuspäivän aamuna nostin kitaran kaulaani vielä kerran.
Menin takapihalle, jossa naapuruston lapset olivat.
Ja heitin ensimmäisen keikkani.
Mäiskin ja ravistelin kitaraa, huusin -
ja lauloin jotain voodoo-soopaa.
Poltin nurmikkoon reiän.
Heilutin seitsenvuotiasta ahteriani.
Ja mikä tärkeintä, poseerasin kitaran kanssa.
Se on parasta!
Tanssin kitaran kanssa ja tein kaikkea paitsi soitin.
En osannut soittaa.
Olin niin huono, että kersat nauroivat katketakseen typeryyksilleni.
Palautimme kitaran sinä iltapäivänä.
Kun tulin äitini kyydissä takaisin kotiin,
istuin hiljaa takapenkillä.
Minä mietin...
Olin vähän pettynyt itseeni.
Mutta jossakin sisimmässäni tiesin hetken aikaa...
Ihan pienen hetken.
Että takapihalla niiden lasten edessä...
Haistoin verta.
Heitin hyvästit New Jerseylle.
Meikäläinen lähtee ilmojen teille!
Kaikilla on viha-rakkaussuhde kotikaupunkiinsa.
Se on osa aikuiseksi kasvamista.
Minä olen hyvä esimerkki. Olen herra Born to Run.
Olen herra Thunder Road.
Synnyin lähtemään, en jäämään aloilleni.
Kotini New Jersey...
Se on kuolemanloukku.
Se on kuin itsemurha.
Kuunnelkaa sanoja.
Täytyy päästä pois ja tien päälle. Minulla on bensaa suonissani.
Otan tyttöni mukaan, ja olen saanut tarpeekseni -
siitä paskasta, mitä tämä paikka tarjoaa.
Minä lähden...
Enkä tule koskaan takaisin.
Asun nyt 10 minuutin ajomatkan päässä kotikaupungistani.
Born to Come Back?
Kuka sellaista ostaisi?
Ei kukaan.
Etupihallamme, parin metrin päässä kuistista, kasvoi kaupungin suurin puu.
Se oli mahtava ja kaunis punapyökki.
Aurinkoisina päivinä asuin sen oksien alla.
Sen juuret toimivat sotilaideni linnoituksina ja hevosteni aitauksina.
Olin ensimmäinen koko korttelissa,
joka kiipesi sen puun ylimmille oksille.
Jätin taakseni maailman...
...josta en välittänyt kovin paljon.
Yläoksilla tunsin tuulen kasvoillani,
ja minulla oli tilaa unelmoida.
Niin paljon kuin halusin.
Kesäiltaisin istuimme oksien alla -
kaverieni kanssa kuin ratsuväki leirissään.
Me vain kuuntelimme...
Jäätelömiehen kellonsoittoa.
Isoäitiäni, joka huuteli minua nukkumaan.
Asuimme Randolph Streetillä. Sisareni Virginia,
joka oli minua vuoden nuorempi,
vanhempani Adele ja Douglas, isovanhempani Fred ja Alice -
sekä uskollinen koirani Saddle.
Kotimme lähellä oli katolinen kirkko,
pappila, nunnaluostari ja St. Rose of Liman koulu.
Ne kaikki olivat kivenheiton päässä niityn toisella puolella.
Vartuin kirjaimellisesti Jumalan ympäröimänä.
Ja sukulaisteni.
Meillä oli serkkuja, tätejä, setiä, enoja,
isoäitejä, isoisiä, isoisoäitejä ja isoisoisiä.
Me kaikki olimme sulloutuneet viiteen pieneen taloon -
vierekkäisillä kaduilla.
Kun kirkonkellot soivat, koko klaani kiiruhti -
jokaisiin häihin ja hautajaisiin,
kuin ne olisivat olleet merkkitapauksia kotikulmillamme.
Keräsin siskoni kanssa häissä heitettyä riisiä -
pieniin paperipusseihin, ja säästimme ne.
Heittelimme niitä sitten seuraavissa häissä.
Ja sitä seuraavissa.
Seurasimme aitiopaikalta, kun pyhäpukuihinsa sonnustautunut väki -
kantoi loputtomalta tuntuneen määrän tummia puisia laatikoita -
Freemanin hautaustoimiston pitkään mustaan Cadillaciin.
Kyyti oli lyhyt. St. Rosen hautausmaa sijaitsi kaupungin laidalla.
Ja siellä...
Kaikki katoliset naapurimme, Zirillit,
McNicolasit ja Springsteenit, jotka elivät ennen meitä,
odottivat meitä kärsivällisesti.
Sunnuntaisin,
kun äitini hoiti hautoja,
minä ja sisareni...
Leikimme piilosta hautakivien seassa.
"Löysin sinut."
Kun Freeholdissa sataa...
Kun siellä sataa,
kostea ilma verhoaa koko kaupungin.
Jauhettujen kahvipapujen tuoksu leijuu Nescafén tehtaalta,
joka on kaupungin itälaidalla.
En pidä kahvista.
Mutta rakastan sitä tuoksua.
Se lohdutti. Se yhdisti kaupunkimme.
Samoin kuin mattotehtaan kalke.
Pystyimme yhdessä aistimaan, että paikka oli elossa.
Sen kuuli ja sen haistoi.
Siellä ihmiset rakensivat elämiään,
työskentelivät ja tanssivat.
Siellä nautittiin pienistä asioista, pelattiin baseballia ja...
...kärsittiin tuskasta.
Siellä särkyi sydämiä.
Siellä rakasteltiin.
Saatiin lapsia...
Siellä kuoltiin.
Ja juovuttiin keväisinä iltoina.
Ja siellä he yrittivät parhaansa mukaan -
pitää aisoissa ulkoiset ja sisäiset demonit,
jotka yrittivät tuhota heidät.
Sekä heidän kotinsa ja perheensä.
Ja heidän kaupunkinsa.
Siellä me elimme kirkontornin varjossa,
muka Herran huomassa,
veret seisauttavassa, erilaisuutta vierastavassa,
sielua ravistelevassa, taantumuksellisessa,
rakkautta ja pelkoa herättävässä sydäntäsärkevässä kaupungissa.
Freeholdissa, New Jerseyssä.
Isäni työskenteli jo 16-vuotiaana apupoikana mattotehtaalla.
Sitten hän lähti sotaan. Kun hän palasi, hän meni naimisiin.
Mattotehdas suljettiin, joten isä meni töihin Fordin tehtaalle New Brunswickiin.
Sitten hän oli töissä Nescafén tehtaalla Freeholdissa.
Hän työskenteli myös muovitehtaassa, ajoi rekkaa, bussia ja taksia.
Hän asui kotona sekä toisessa kodissaan, joka oli eräs pieni baari keskustassa.
Lapsen mielestä Freeholdin baarit olivat salaperäisiä paikkoja.
Kun kotikaupungissani meni baarin ovista sisään, astui miesten maailmaan.
Joskus harvoin äitini haki isäni kotiin.
Ajoimme hiljaa kaupungin halki, kunnes saavuimme valaistulle ovelle.
Äitini sanoi minulle: "Mene hakemaan isäsi."
Se oli jännittävää ja pelottavaa.
Jännittävää, koska olin saanut luvan äidiltäni,
jonka sana oli laki,
mennä baariin!
Olin lapsi!
Mutta se pelotti minua,
koskaa baariin meneminen -
tarkoitti tunkeutumista isäni yksityiselle ja pyhälle alueelle.
Häntä ei saanut häiritä silloin kun hän oli baarissa.
Kaikki tiesivät sen.
Kävelin sisään kuin Jaakko synkkää pavunvartta pitkin -
jättiläisten maahan. Muistan, miten isoilta ulos tulevat miehet näyttivät.
Sisällä vasemmalla seinän vieressä -
oli punaisella nahkalla vehoiltuja looseja.
Ne olivat täynnä ryyppääviä aviopareja.
He olivat kanta-asiakkaita, jotka istuivat siellä illasta toiseen.
Oikealla oli baaritiski.
Jakkaroilla näkyi leveistä työläisten selistä koostunut muuri.
Lasit kilisivät, äänekäs nauru raikui ja naisia oli todella vähän.
Seisoin siellä melun ja hälinän keskellä -
ja imin itseeni sitä oluen, viinan ja partaveden tuoksua.
Lapsen mielestä se oli aikuisuuden tuoksu.
Se oli miehuuden tuoksu.
Minäkin halusin sitä.
Lopulta joku huomasi minut ja vei isäni luokse.
Olin niin pieni, että näin ensiksi baarijakkaran kromatut jalat.
Sitten näin mustat kengät, valkoiset sukat, vihreät työhousut,
ja vahvat jalat.
Isälläni oli kuolemaansa saakka jalat ja perse kuin sarvikuonolla.
Hänen housunsa näyttivät aina pinkeiltä -
niiden jalkojen ja perseen päällä. En tiedä, miten se on mahdollista.
Ne olivat aina ratkeamispisteessä.
Sitten näin vyön, vihreän työpaidan ja viimeiseksi isän kasvot.
Siinä vaiheessa kasvot olivat jo punaiset.
Tomaatinpunaiset, koska hän oli irlantilainen.
Joipa hän mitä vain, naama alkoi punoittaa.
Hän ei pystynyt salaamaan mitään, kun tuli kotiin.
Eikä naama ollut pelkästään punainen.
Se oli jotenkin vääntynyt sellaiseksi juopponaamariksi.
Olut sai sen aikaan.
Lapsena minusta oli niin outoa, että...
Hän...
En minä tiedä!
Se oli pelottavaa. Hän tiiraili minua olkansa yli -
tupakansavun läpi ja näytti sanovan: "En ole nähnyt sinua koskaan aiemmin."
Sitten lausuin kuolemattomat sanat, jotka minun piti välittää.
"Äiti haluaa, että tulet kotiin."
Sitten kuulin: "Mene ulos. Tulen pian perässä."
Seurasin leivänmurupolkuani ulos baarin ovesta.
Loikkasin takapenkille ja tiedotin äidilleni...
"Isä tulee ihan kohta."
Kun emme saa rakkautta niiltä, joilta haluamme,
me jäljittelemme heitä.
Se on ainoa mahdollinen tapa -
saada sitä läheisyyttä ja rakkautta, jota tarvitsimme.
Kun etsin nuorena miehenä ääntä,
jolla laulaisin laulujani ja kertoisin tarinoitani,
valitsin isäni äänen.
Koska siinä oli minulle jotain pyhää.
Kun etsin jotain päällepantavaa,
puin ylleni tehdastyöläisen vaatteet,
koska ne olivat isäni vaatteet.
Tiedämme miehuudesta vain sen, mitä olemme oppineet isiltämme.
Isäni oli sankarini.
Ja pahin viholliseni.
Näin pian hänen kuolemansa jälkeen unen,
jossa olin lavalla tuhansien ihmisten edessä. Isäni istui heidän joukossaan.
Yhtäkkiä polvistuin käytävälle hänen viereensä.
Hetken aikaa katsoimme lavalla olevan miehen hurmiota.
Isäni istui vuosikaudet omissa oloissaan keittiön pöydän ääressä,
enkä nuorena ja tyhmänä tajunnut sen johtuvan masennuksesta.
Kun polvistuin hänen viereensä...
Silitin hänen kättään.
Sanoin: "Kuule, isä. Tuo mies tuolla lavalla...
Sellaisena minä näen sinut."
Äitini olikin sitten ihan toisenlainen.
Enää ei tarvitse pelätä itsemurhajuttuja.
Herätkäähän nyt!
Äitini oli valoisa ja iloinen.
Hän puhui mielellään vaikka harjanvarren kanssa.
Hän uskoi, että kaikilla ihmisillä oli hyvä sydän ja hyvää tahtoa.
Hän uskoi maailmaan ehkä enemmän kuin olisi pitänyt.
Mutta hän oli sellainen.
Kouluaamuina... Inhosin koulua.
Niinhän rokkitähdet tekevät.
Jos tällä alalla ei inhoa koulua, niin kannattaa pitää päivätyönsä.
Koulusta pitäminen on merkki siitä,
ettei pääse koskaan mihinkään. Ei mihinkään.
Sydämestä pitää löytyä vihaa, jotta voi päästä huipulle niin kuin minä.
Pitää vihata.
Vihasin aikaisia heräämisiä,
mutta äitini oli kehittänyt siihen keinon.
Jos en noussut puolessa minuutissa, sain jäävettä päälleni.
"Viisi, neljä, kolme, kaksi..."
Niagaran putoukset.
Pukeuduin ja matelin alakertaan aamiaiselle.
Söin joka aamu valtavan kulhollisen Sugar Pops -muroja.
Loistava tuote.
Siinä oli vain yksi ongelma.
Sugar Popseissa ei ole tarpeeksi sokeria.
Olin tyytyväinen vasta kun olin kaatanut muroihin lisää sokeria.
Kulho näytti pian Himalajalta.
Ja sitten...
Hyvää!
Ja sokeri antoi virtaa.
Äiti antoi suukon, ja lähdin kouluun.
Raahustimme siskoni kanssa katua kirjat laukuissamme.
Äitini korkeat korot kopsuivat toiseen suuntaan -
kohti vakuutusyhtiön toimistoa keskustassa.
Hän oli lakimiesavustaja.
Hän teki sitä työtä high schoolista päästyään 50 vuotta putkeen.
Meni töihin eikä ollut päivääkään poissa tai sairaana.
Hän ei valittanut koskaan. Työ ei tuntunut olevan hänelle taakka,
vaan energianlähde ja sosiaalinen nautinto.
Joskus tapasin äitini toimiston sulkemisaikaan.
Olimme viimeiset, jotka lähtivät sieltä.
Se oli minulle aina suuri etuoikeus, sillä sain äidin kokonaan itselleni.
Hänen korkeat korkonsa kopsuivat tyhjän rakennuksen pitkällä käytävällä.
Loisteputket oli sammutettu, työpisteet olivat tyhjillään,
kirjoituskoneet oli peitetty ja kaikkialla oli niin hiljaista -
päivän hälinän jälkeen. Siellä oli niin hiljaista, että...
Ihan kuin koko rakennus olisi levännyt,
palveltuaan kaupunkia koko pitkän päivän.
Yhtäkkiä tulimme etuovesta pääkadulle viiden ruuhkaan.
Äitini käveli ripeästi ja ylväästi. Minä juoksin hänen vierellään -
ja yritin pysyä perässä. Ihailin häntä.
En ole koskaan unohtanut sitä näkyä.
Äitini käveli töistä kotiin. Siinä oli jotain...
Sillä oli minuun lähtemätön vaikutus.
Äidilläni oli vahvat etniset piirteet.
Pikimustat hiukset ja italialainen iho. Hän käytti punaista huulipunaa,
joka oli muotia 1950-luvulla.
Kun hän katsoi minua, hänen katseensa tuntui minusta taivaalliselta.
Ymmärsin ensi kertaa, miten hyvältä tuntuu,
olla ylpeä rakastamastaan ihmisestä.
Jolta saa vastarakkautta.
Hän teki selväksi, että olemme vastuuntuntoisia kaupunkilaisia -
siinä paskapaikassa, teemme oman osuutemme -
ja hoidamme hommamme joka päivä.
Meillä oli siellä oma paikka, jonka olimme ansainneet itse.
Ja että meillä on hyvä syy avata silmämme joka aamu -
ja hengittää hyvän ja vakaan elämän ilmaa.
Äitini oli rehellinen, johdonmukainen, huumorintajuinen,
ammattitaitoinen, ystävällinen, kiltti, optimistinen, kohtelias,
reilu ja ylpeä itsestään.
Vastuuntuntoa, rakkautta ja uskoa omaan perheeseen.
Hän omistautui työlleen, jossa viihtyi. Ja hänellä oli sammumaton elämänjano.
Ja mikä tärkeintä, hän rakasti tanssimista.
Äitini ja hänen kaksi sisartaan olivat varsinaisia tanssikoneita.
He varttuivat big bandien ja swing-orkestereiden 40-luvulla.
He oppivat tanssimaan jitterbugia ja...
Se oli heillä verissä.
Äitini on sairastanut Alzheimeria seitsemän vuotta.
Hän on 93-vuotias.
Mutta intohimo ja tarve tanssimiseen ovat säilyneet.
Se on yhä tärkeä osa sitä, kuka hän on.
Se ylittää kielirajan ja on muistia vahvempi.
Kun hän tulee ovelle, varmistamme, että musiikki soi.
Hän haluaa tanssia.
Nuo asiat henkilöityivät äidissäni. Ne olivat hänen sielunsa.
Hän jatkaa elämistä yhä niin, etteivät ne ole -
koskaan jättäneet häntä.
Nuorena on mahtavaa vaihtaa maisemaa.
Se oli tunne, jota rakastin.
Ehkä minusta tuli siksi muusikko.
Voi nukkua myöhään ja valvoa myöhään.
Ja lähtemistä on tosi paljon.
Kun lähdin Freeholdista viimeisen kerran,
makasin sohvalla, joka oli ylimmäisenä bändikaverien kalustekuormassa -
avolava-auton kyydissä kauniina kesäiltana.
Olin 19-vuotias.
Se tuntui aika hyvältä.
Lempeä merituuli ulottui sisämaahan saakka.
Kun ajoimme viimeistä kertaa kaupungin halki,
poliisi pysäytti meidät.
Laki kuulemma kielsi muuttamisen pimeän aikaan.
Mitä vittua?
Kuka sellaista voisi tietää?
Ettei muka saisi muuttaa pimeällä?
Olimmeko vohkimassa Freeholdin muinaismuistot?
Kun aurinko laskee,
Freeholdissa joutuu pidätetyksi.
Pääsimme lopulta matkaan. Halusivat kai eroon kaupungin hipeistä.
Makasin sohvalla ja katselin puiden oksien vilinää -
ja yötaivaan tähtiä. Muistan, miten ihanalta se tuntui.
Minulla ei ollut mitään. Ei vanhempia,
sillä he olivat muuttaneet pikkusiskoni Pamin kanssa -
Kaliforniaan vuonna 1969.
Sisareni Virginia on mahtava tyyppi.
Hän tuli raskaaksi ja sai lapsen 18-vuotiaana.
Hän jätti koulun kesken ja nai rodeoratsastajan.
He muuttivat New Jerseyn eteläpuolelle,
koska siellä cowboyt asuvat.
Ihan totta. Vitsi on siinä, että 50 vuotta myöhemmin -
he ovat yhä yhdessä ja käyvät rodeossa.
Mutta minulla ei ollut rahaa, perhettä eikä tulevaisuutta.
Silti muistan, kun makasin sohvalla kesätuulen tuiverruksessa,
ja meri tuoksui ilmassa -
rannikon lähestyessä. Silloin mietin, että olin vain onnellinen.
Olin onnellinen.
Minulla oli kaikki. Ehkä olikin.
Tuntui mahtavalta olla nuori ja lähteä pois. Se oli nuoruuden vapautta.
Pääsin vihdoinkin irti kaikesta tutusta.
Menneisyydestä, vanhemmista -
ja siitä maailmasta, jota sekä rakasti että vihasi.
Elämä oli edessä kuin kirjoittamaton lehti.
Vanhemmiten olen kaivannut sen kirjoittamattoman lehden kauneutta.
Koko elämä oli edessä.
Sen lupaukset, mahdollisuudet, salaisuudet ja seikkailut.
Se kirjoittamaton lehti vain oli siinä.
Ja haastoi kirjoittamaan sille.
Olin 20-vuotias. Asuin ja soitin New Jerseyn rannikolla,
ja odotin, että minut löydettäisiin.
Olin jo melko itsevarma. Olin nähnyt paikkoja.
Olin epäilemättä parasta, mitä olin koskaan nähnyt.
Olin jo soittanut kaikille mahdollisille yleisöille.
Palomiesten juhlissa, supermarketin avajaisissa, drive-in-elokuvissa,
kioskin edessä leffojen välissä.
Rantabileissä, upseerikerhoilla, pizzerioissa, kahviloissa,
keilahalleissa, leirintäalueilla, veteraanikeskuksissa,
katolisen kirkon nuorille, NMKY:n jumppasaleissa,
jäähalleissa, messuilla, karnevaaleilla, koulutansseissa, häissä,
opiskelijabileissä, bar mitsva -juhlissa, bändikisoissa,
Sing Singin vankilassa ja Marlboron psykiatrisessa sairaalassa.
Tuokaa murhaajat ja hullut tänne, niin minä viihdytän heitä.
Sitä minä teen. Tuo kaikki on totta.
Se tapahtui ennen kuin täytin 23.
Olin turhautunut.
Kuuntelin radiota ja mietin: "Olen yhtä hyvä kuin tuo.
Olen parempi kuin tuo. Miksen minä pääse tuonne?"
Vastaus: Koska asuin siellä vitun korvessa.
Selitän sen teille.
Asuin landella. Siellä ei ollut ketään, eikä siellä käynyt ketään.
Se oli kuin hauta.
Kukaan ei meuhkannut: "New Jerseyn rannikko on huippumesta!"
Minä keksin sen.
Ennen minua...
Jersey oli Jeserkhistan.
Jeserkhistan!
Yksi niistä -staneista, joista kukaan ei tiedä vittuakaan.
New-York oli miljoonan mailin päässä New Jerseyn rannikolta.
En tuntenut lapsena kotikaupungistani ketään, joka olisi käynyt New Yorkissa.
Jestas sentään, sinne on vain tunnin ajomatka!
Mutta ei. Yhtä hyvin olisi voinut sanoa, että on menossa kuuhun.
-"Lähdemme kuuhun. Tuletko mukaan?" -"En tosiaankaan."
"Ei New Yorkiin."
Olimme maalaisia. Kaikki pelkäsivät suurkaupunkia.
Eikä ollut internetiä, MTV:tä, kaapeli-tv:tä tai satelliittikanavia.
Tämä oli ennen kuin kenen tahansa perähikiäläisen persvaon -
voi nähdä kaikkialla maailmassa, jos niin haluaa.
Tarvitsee vain painaa näppäintä.
Kuka siis olisi tullut Jerseyn rannikolle -
etsimään seuraavaa isoa nimeä vuonna 1971?
Olette oikeassa.
Ei vittu kukaan.
Kuulimme siellä vain...
Yhden käden taputuksen.
Turha toivo.
Sain yhden tilaisuuden. Tyttöystäväni teki palveluksen -
ja kutsui kaverin, jolla oli levyttävä bändi,
keikallemme Student Prince -klubille Asbury Parkiin löytämään meidät.
Nousimme 150-paikkaisen klubin pienelle lavalle.
Paikka oli puolillaan.
Soitimme sille jätkälle kuin olisimme olleet Madison Square Gardenissa.
Panimme kaikki peliin koko illan ajan.
Soitimme viisi settiä iltayhdeksästä aamukolmeen.
Illan lopussa olin läpimärkä hiestä.
Kun tulin lavalta, se jätkä käveli luokseni.
Hän katsoi silmiini, kätteli ja sanoi:
"Olette paras sopimukseton bändi, jonka olen nähnyt."
Sitten hän pani tyttöystävääni ja häipyi.
Tarina loppui siihen.
Surullinen loppu.
Mutta se riitti minulle.
Keräsin miehet yhteen ja sanoin:
"Hyvät herrat, meidän on lähdettävä,
ja jätettävä New Jerseyn rannikon rajoitukset taaksemme -
ja uskallettava seikkailla kohti tuntematonta,
jos haluamme, että meidät nähdään, meitä kuullaan ja meidät löydetään.
Löysin managerin. Hän teki aiemmin lainelautoja länsirannikolla,
mutta oli muuttanut itään. Hän oli Carl Virgil "Tinker" West.
Hän, Mad Dog Lopez ja minä asuimme lainelautaverstaalla.
New Jerseyn Wanamassan teollisuusalueella.
Tinker sanoi, että hänellä on vielä kontakteja San Franciscossa.
Ja mehän innostuimme. Hän sanoi, että jos pääsisimme sinne,
jotakin voisi tapahtua.
Säästimme rahojamme, kunnes saimme 100 dollaria kasaan.
Sitten minä, Danny Federici, Mad Dog Lopez -
ja basistimme Little Vinnie Roslin varustimme Dannyn farmarin matkaa varten.
Laitoimme taakse patjan, jotta voisimme ajaa ja levätä vuorotellen.
Soittokamat lastattiin Tinkerin vanhaan avolavaan.
Meillä oli kolme päivää aikaa ajaa maan halki.
Meillä oli keikka uudenvuodenaattona Kalifornian Big Surissa.
Kolme päivää tarkoitti sitä, että piti ajaa 1 600 kilometriä päivässä.
Kyllä se onnistuu, mutta ei voi pysähtyä.
Tankkaamaan voi pysähtyä, mutta ei muuten.
Pitää ajaa 72 tuntia putkeen.
Joku meistä oli aina ratin takana.
Tietenkin sitten kadotimme Dannyn ja autollisen kuskeja -
Nashvillessä, Tennesseessä.
Silloin ei ollut kännyköitä.
Nuoret, miettikää hetki sitä.
Yritetään.
Kuvitelkaa maailma, jossa ei ole kännyköitä.
Kun kadottaa jonkun maailmassa, jossa ei ole kännyköitä...
He ovat oikeasti hukassa.
Ei ollut mitään laitteita!
Heihin ei saa yhteyttä. He katoavat elämästäsi.
Avaruuteen.
Jäljellä olimme minä, Tinker ja Tinkerin koira.
Tuhansia kilometrejä matkaa, ja siinä monta mutkaa.
Minulla ei esimerkiksi ollut ajokorttia.
Eikä minulla ollut hajuakaan siitä, miten autoa ajettiin.
Mies, joka kirjoitti pian sen jälkeen biisin "Racing in the Street"...
Niin hyvä minä olen.
21-vuotiaana en ollut ajanut edes korttelin mittaista pätkää.
Aamukahden maissa Tinker sanoi olevansa rättiväsynyt.
"Tarvitsen unta. On sinun vuorosi ajaa."
"Tinker, en minä osaa ajaa."
"Springsteen, se on ihan helppoa. Kaikki maailman idiootitkin osaavat ajaa."
Ajoimme parkkipaikalle, ja menin ratin taakse.
Kokeilin vaihteita ja kytkintä parkkipaikalla.
Autossa oli 1940-luvun manuaalivaihteet. En saanut edes ykköstä silmään!
Hetken kuluttua Tinker sanoi: "Ei tämä toimi, mutta sain idean."
Hän kapusi kuskin paikalle,
painoi kytkimen pohjaan ja laittoi ykkösen silmään.
Sitten hän nosti kytkintä. Auto lähti pehmeästi eteenpäin.
Hän katsoi minuun ja sanoi: "Vaihdetaan paikkoja."
Ja niin me teimme.
Vaihteiden vaihtaminen sujui ja pysyin oikealla kaistalla,
kunhan ei tarvinnut pysähtyä tai käyttää ykkösvaihdetta.
Jos piti tehdä jompikumpi, piti herättää herra West.
Toisaalta hän oli kuitenkin hereillä, koska autoa ajoi ajotaidoton kaveri.
Ei silloin voi nukkua.
Tässä isossa maassa pääsee yllättävän pitkälle pysähtymättä...
Paikkojen väliset etäisyydet ovat suuria, ja hoidin kyllä osuuteni ajamisesta.
Reilut 3 000 kilometriä kakkos-, kolmos- ja nelosvaihteilla.
Enkä tappanut ketään.
Ehdimme ajoissa, mutta se reissu oli...
Näin Yhdysvallat koko loistossaan.
Maan koko ja kauneus ällistyttivät nuorta miestä.
Tämä on lyhyt kertomus siitä,
kun matkustin ensi kertaa maan halki.
Maa oli kaunis.
Olin riemuissani, kun ajoimme aamunkoitteessa läntisen erämaan poikki.
Kanjonit värjäytyivät tummansinisiksi ja violeteiksi.
Aamutaivas oli haaleankeltainen.
Kaiken sen väriloiston keskellä vuoret näkyivät mustana siluettina -
taustapeilissä.
Kun aurinko nousi takaamme idästä,
tasangot ja kukkulat täyttyivät punaisen ja ruskean sävyillä.
Ne heräsivät hitaasti eloon silmiemme edessä.
Ilman kuivuus muutti kuskin kämmenet vaaleiksi.
Aamu herätti maan hillityillä väreillä.
Sitten tuli keskipäivän auringon kova valo.
Kaikki näytti kirkkaalta horisonttiin saakka.
Taivasta, taivasta ja lisää taivasta.
Se näytti laskeutuvan asfalttitielle -
ja katoavan tyhjyyteen.
Siitähän minä pidän.
Illalla aurinko loisti punaisena silmiini -
ja kultasi edessä olevat kukkulat.
Se tuntui minusta kodilta.
Rakastuin erämaahan pysyvästi.
Olemme vuodessa 1980.
Olin 30-vuotias ja jälleen tien päällä kaverini kanssa.
Pysähdyimme Phoenixin laitamille tankkaamaan.
Menin pikkukaupungin kauppaan ja selasin pokkarihyllyä.
Huomasin kirjan Born on the Fourth of July,
jonka kirjoitti Vietnam-veteraani Ron Kovic.
Kirja kertoo hänen kokemuksistaan jalkaväen sotilaana Kaakkois-Aasiassa.
Pari viikkoa myöhemmin olin Sunset Marquis -motellissa Losissa.
Jos ette tiedä, niin se on sellainen yläluokan paikka alhaisille rokkareille.
Pienen maailman teoria piti jälleen paikkansa.
Nuori pitkätukkainen kaveri -
oli istunut pyörätuolissa altaalla useana päivänä.
Eräänä iltapäivänä hän tuli luokseni ja sanoi -
olevansa Ron Kovic, joka kirjoitti Born on the Fourth of Julyn.
Sanoin lukeneeni sen juuri ja liikuttuneeni syvästi.
Hän kertoi minulle monista kotiin palanneista sotilaista,
joilla oli monia erilaisia ongelmia.
Hän kysyi, lähtisinkö hänen kanssaan Venicen veteraanikeskukseen -
tapaamaan Etelä-Kalifornian veteraaneja.
Suostuin. Seuraavana päivänä lähdimme sinne.
Minulle on yleensä helppoa olla ihmisten kanssa, mutta siellä -
en tiennyt, miten reagoisin näkemääni.
Olisi ollut joutavanpäiväistä kertoa heille elämästäni.
Siellä oli kodittomuutta, huumeongelmia ja traumanjälkeistä stressiä.
Minun ikäiseni kaverit joutuivat sopeutumaan vakaviin vammoihin.
Mietin omia kavereitani kotipuolessa.
Walter Cichon.
Walter Cichon oli paras rock and roll -nokkamies -
New Jerseyn rannikolla baaribändien 60-luvulla.
Hän lauloi The Motifs -yhtyeessä -
ja oli ensimmäinen todellinen rokkitähti, jonka näin.
Se oli hänellä verissä. Sen näki hänen olemuksestaan.
Hän oli lavalla suorastaan murhaavan hyvä.
Hän oli raju, seksikäs ja vaarallinen.
Hän opetti sillä pienellä alueella meille omalla elämäntyylillään,
että elää voi juuri niin kuin haluaa. Voi näyttää siltä, miltä haluaa.
Voi soittaa, mitä haluaa.
Voi olla se, kuka haluaa olla.
Ja jos joku ei pidä siitä, niin voi haistattaa paskat.
Walterin veli Raymond soitti kitaraa.
Raymond oli pitkä ja hellyttävän kömpelö kaveri.
Yksi niistä korstoista, jotka eivät ole sinuja kokonsa kanssa.
Hänellä oli tapana...
...törmäillä tavaroihin joka paikassa.
Jostain syystä Raymondille ei ollut ikinä tarpeeksi tilaa.
Mutta hän oli aina pukeutunut viimeisen päälle.
Pastellivärinen paita, pitkät kaulukset, hainnahkahousut, nailonsukat,
kiiltävät teräväkärkiset kengät ja taakse kammattu musta tukka,
josta valahti kiehkura otsalle hänen soittaessaan.
Raymond oli kitarasankarini.
Päivisin hän oli kenkämyyjä.
Walter taisi olla rakennushommissa. He olivat vain vähän meitä vanhempia.
Heillä ei ollut isoja hittejä eikä isoja kiertueita.
Mutta minulle he olivat jumalia.
Seisoin tuntikausia heidän keikoillaan ja yritin ottaa heistä oppia.
Katselin Rayn sormien lentävän pitkin otelautaa,
ja Walter säikäytti...
...puolelta katsojista paskat housuun. Voi pojat.
He vaikuttivat merkittävästi kehittymiseeni muusikkona.
Opin Walterilta ja Raylta todella paljon.
Unelmoin siitä, että osaisin soittaa samalla tavalla kuin Ray -
ja kävellä kuin Walter.
Ja sitten oli Bart Haynes, ensimmäisen bändini The Castilesin rumpali.
Hän oli ensimmäinen oikea rumpali, jonka kanssa soitin. Oudosti hauska veikko.
Klassinen luokan pelle, joka oli erinomainen rumpali.
Yksi vika hänessä oli. Hän ei osannut soittaa The Surfarisin "Wipe Outia".
Asia ei ehkä vaikuta teistä tärkeältä. Ymmärrän sen.
Mutta siihen aikaan -
taitosi, kykysi -
ja arvosi sekä rumpalina että ihmisenä -
mitattiin kerran illassa ikätovereidesi edessä sillä,
miten soitit "Wipe Outin".
Bart osasi soittaa ihan mitä muuta tahansa,
mutta kun tuli "Wipe Outin" vuoro...
Hänen kykynsä eivät riittäneet.
Se oli traagista.
Eräänä päivänä hän jätti rumpupallin ja liittyi merijalkaväkeen...
Walter ja Bart...
Kaatuivat sodassa 1967 ja 1968.
Bart oli ensimmäinen kotikaupunkini nuorukainen,
joka antoi henkensä Vietnamissa.
En siis tiennyt, mitä olisin sanonut miehille Venicessä.
Istuin siellä iltapäivän ja vain kuuntelin.
Vuonna 1982 sävelsin ja levytin oman sotilastarinani.
Se on protestilaulu, sotilaan blues.
Säkeistöissä kerrataan tapahtumia.
Kertosäkeissä puhutaan syntymäpaikasta -
ja kaikesta verestä, sekasorrosta, ylpeydestä, häpeästä ja armosta,
joita se tuo mukanaan.
Vuonna 1969 Mad Dog, Little Vinnie ja minut -
värvättiin armeijaan samana päivänä.
Kaikki kolme.
Lähdimme eräänä maanantaiaamuna värväystoimistolta -
alakuloisimmalle bussimatkalle Asbury Parkin historiassa.
Olimme varmoja, että olimme menossa omiin hautajaisiimme.
Olimme jo nähneet sen kaiken niin läheltä.
Newarkissa teimme kaikkemme sen eteen, ettemme joutuisi sotaan.
Me kaikki onnistuimme siinä.
Kun käyn Washingtonissa tervehtimässä Walteria ja Bartia,
olen iloinen siitä, etteivät Mad Dogin, Little Vinnien -
ja minun nimeni ole sillä samalla seinällä.
Mutta vuonna 1969 tuhansia nuoria miehiä -
värvättiin ja uhrattiin -
vain vallanpitäjien kasvojen pelastamiseksi.
Mutta he tiesivät jo silloin.
He tiesivät, että se oli toivotonta.
Ja silti he uhrasivat tuhansia nuoria poikia.
Joten...
Mietin joskus, kuka lähti minun sijastani.
Joku lähti varmasti.
Aito rokkibändi kehittyy yhteisessä paikassa ja ajassa.
Fanit tulevat kaupungeista ja kotikulmilta.
He tulevat mukaan tietyllä hetkellä.
Fanit ovat tärkeitä silloin kun muusikot ponnistavat samoilta kaduilta -
ja samoilla vaikutteilla jahtaamaan salamoita ja ukkosta.
He ovat yhdessä enemmän kuin osiensa summa.
Soittajat eivät ole ehkä parhaita. Se ei ole tarpeen.
Heidän on oltava sopivia. Ja kun he soittavat yhdessä,
heidän sielunsa yhdistyvät.
Syntyy luonnollinen veljeys ja sisaruus.
Tehtävä on alkanut.
Etsitte yhdessä jotain. Seikkailu on alkanut.
Olet apukuskin paikalla.
Aidossa bändissä eivät päde matematiikan lait.
Yksi plus yksi onkin kolme.
Yksi plus yksi on kaksi. Se on arkipäivää.
Se ei ole taianomaista. Se on oravanpyörä.
Nouset aamulla ylös, yksi.
Menet töihin, yksi. Nukkumaan...
Kaksi.
Niin, nerot. Kaksi.
Mutta kun yksi plus yksi onkin kolme,
niin silloin elämä muuttuu.
Kaiken näkee uudessa valossa.
Sellaisina aikoina saa visioita...
Vaikka ympäröivä maailma yrittää murtaa sinut, eläminen tuntuu ihanalta.
Se on rakkauden elintärkeä yhtälö.
Rakkautta ei ole, jos yksi plus yksi ei ole kolme.
Se on myös taiteen ja rock and rollin keskeinen yhtälö,
sekä syy siihen, miksemme koskaan täysin ymmärrä maailmankaikkeutta.
Tai miksei "Louie Louie" koskaan avaudu meille täysin.
Ja siitä syystä aito rock and roll -
ja aidot rock and roll -yhtyeet eivät kuole koskaan.
Gary, Danny, Little Steven, Mighty Max, Professor Roy,
Nils Lofgren ja Patti Scialfa. Siinä on minun yksi plus yksi on...
-Kolme! -Loistavaa, Grasshopper.
Mutta kukaan ei valloittanut yleisön sydämiä niin kuin Clarence.
Clarence oli...
...kuin hahmo rock and rollin satukirjasta.
Yhdessä kerroimme tarinan, josta tuli suurempi -
kuin yhdessäkään laulussani.
Se ei ollut vain tarina, jossa Scooter ja Big Man -
hajottivat kaupungin...
Rakensimme kaupungin uudelleen. Teimme siitä paikan,
jossa ystävyytemme ja rakkautemme toisiamme kohtaan -
ei olisi ollut niin poikkeuksellinen juttu.
Clarence tuli ensimmäisenä iltana varjoista kohti lavaa,
nyökkäsi minulle ja asettui ensi kertaa oikealle puolelleni.
Hän otti saksofoninsa.
Ja kun hän soitti...
Kun hän soitti, hän kuiski sitä tarinaa korvaani.
Sitten kuiskimme sitä yhdessä teidän korviinne.
Jatkoimme sitä yhdessä kauan...
Ne olivat hyviä aikoja.
Big Man oli iso.
Kaikki hänessä oli isoa.
Persoona, koko, nauru...
Ja saksofonin soundi.
Kun kuulin sen ensi kerran, se oli minusta maailman suurin soundi.
Ja se olikin.
Hänen sydämensä ja ongelmansa olivat myös suuria.
Mutta hän oli minulle todella tärkeä.
Kun menetin hänet, tuntui kuin olisin menettänyt sateen.
Jos olisin mystikko,
Clarencen ja minun ystävyys saisi minut uskomaan, että me -
olimme yhdessä jo ennen vanhaan.
Tarkoitan siis edellistä elämää.
Muiden jokien varsilla.
Muissa muinaisissa kaupungeissa.
Muilla pelloilla...
Paiskimassa töitä rinta rinnan -
auringon laskiessa.
Tekemässä vaatimatonta versiotamme Jumalan luomistyöstä.
Nähdään seuraavassa elämässä, Big Man.
Antakaa aplodit kaikkien aikojen suurimmalle miehelle.
Clarence "Big Man" Clemons!
Ja legendaarinen...
-E... -Street Band!
Juuri niin.
No niin. Hän on sydämeni kuningatar.
Hän on liekehtivä kaunottareni.
-Patricia! -Tyttöni New Jerseystä.
Hän on loistava lauluntekijä, jolla on yksi ihanimmista äänistä.
Hän on fiksu ja sisukas, mutta hauras.
Ei unohdeta sitä.
Rakastamme niitä, jotka tuovat parhaat puolemme esiin.
Juuri sellainen hän on minulle.
Hengailin Stone Ponyssa vuonna 1984.
Talon bändissä oli sunnuntai-iltana mukana upea punapää.
Sinä iltana rakastuin Pattin ääneen.
Hän nousi lavalle kuin punainen liekki.
Hän esitti upean version The Excitersin hitistä "Tell Him".
Ensimmäinen koskaan kuulemani Pattin laulama laulu alkoi näin...
Tiedän jotain rakkaudesta
Se on totta. Hyvät naiset ja herrat, Patti Scialfa.
Kiitos.
Niin, luottamus...
Ihmissuhteessa luottamus on hauras juttu.
Se on ollut minulle aina vaikea asia, koska luottamus antaa muiden -
nähdä todellisesta itsestämme niin paljon kuin rohkenemme paljastaa.
Tarkoitan sitä, etten halua nähdä todellista minääni. Miksi...
Miksi joku haluaisi? Mutta kuitenkin...
Silloin annamme toisten kurkistaa naamioidemme taakse.
Pitäisi voittaa pelko ja oppia rakastamaan ja luottamaan.
Siihen tarvitaan vähän rohkeutta ja hyvin vahva kumppani.
Teet elämässä valintoja,
ja sitten heräät nuoruuden luomasta kuolemattomuuden lumouksesta,
jossa tuntuu, että tie jatkuu ikuisesti.
Kuljet valitsemasi kumppani rinnallasi, ja kello tikittää.
Tajuat elämän rajallisuuden. Aikaa on vain tietty määrä.
Mietitte yhdessä, mitkä asiat antavat rajalliselle elämällenne tarkoituksen.
Tarkoituksen, täyttymyksen ja todellisuuden.
Sitä rakennetaan yhdessä. Siitä rakkautenne koostuu.
Se on sitä, mitä...
Se on sinun elämäsi.
Ja niihin asioihin voit turvautua, kun myrskyt nousevat.
Ja niitä tulee.
Patti Scialfa!
Hän on tosi kova!
Pitää lisätä tämä biisi settiin.
Olemme nyt Pattin ensimmäisen raskauden loppumetreillä.
Isäni tuli yllätysvierailulle kotiini Los Angelesiin.
Hän ajoi ilmoittamatta 800 kilometriä tullakseen koputtamaan ovelleni.
Se on hänen tyylistään.
Istuimme kello 11 aurinkoisessa ruokasalissa ja nautimme aamuoluita.
Se oli hänen tyylistään.
Isäni versio mestareiden aamiaisesta.
Isäni ei ollut koskaan puhelias. Yhtäkkiä hän tokaisi:
"Olet kohdellut meitä hyvin."
Nyökkäsin myöntäväksi vastaukseksi.
Hän jatkoi: "Minä en kohdellut sinua kovin hyvin."
Tuntui, että...
...aika pysähtyi.
Yllätyin, kun tunnustamaton asia tunnustettiin.
Jos minä...
Jos en olisi tiennyt taustoja, olisin voinut kuvitella sitä anteeksipyynnöksi.
Ja olihan se sitä.
Viimeisinä päivinä ennen kuin minusta tuli isä,
oma isäni tuli käymään -
ja varoittamaan, etten tekisi samoja virheitä kuin hän.
Etten tekisi niitä omien lasteni kanssa.
Jotta vapauttaisin heidät siitä syntien ketjusta,
joka suvussamme on kulkenut.
Jotta he voisivat olla vapaita -
tekemään omat valintansa ja elämään omaa elämäänsä.
Olemme joko haamuja tai esi-isiä lastemme elämässä.
Joko lastaamme virheemme ja taakkamme heidän harteilleen -
ja vainoamme heitä,
tai autamme heitä pääsemään eroon vanhoista taakoista -
ja oman virheellisen käytöksemme aiheuttamista kahleista.
Esi-isinä kuljemme heidän rinnallaan.
Autamme heitä löytämään tiensä ja muodostamaan omat käsityksensä.
Minun isäni pyysi minulta tuona päivänä,
että hän voisi ottaa esi-isän roolin elämässäni,
vaikka hän oli ollut haamu jo hyvin kauan.
Hän halusi minun kirjoittavan suhteellemme uuden lopun -
ja olevan valmis uuteen alkuun, joka oli pian edessä.
Se oli elämäni upein hetki isäni kanssa.
Enkä tarvinnut muuta.
En usko, että ihmiset tulevat minun keikoilleni -
tai rock-keikoille ylipäätään valistettaviksi.
Mutta...
Uskon heidän haluavan, että heitä pitää muistuttaa siitä, keitä he ovat -
iloisimmillaan ja syvimmiltään, kun elämä tuntuu hyvältä.
Keikalla on hyvä ottaa yhteyttä sydämeen sekä olla mukana joukossa.
Se muistuttaa siitä, mitä voimme olle yhdessä.
Musiikki on hyvä muistuttaja, ja muistutukset ovat toisinaan tarpeen.
Varsinkin näinä aikoina on hyvä muistaa, keitä me olemme ja keitä voimme olla.
Haluan mainita March for Our Lives -viikonlopun,
jolloin näimme valtavasti nuoria Washingtonissa ja muualla maassa.
He muistuttivat, mitä on usko Amerikkaan ja amerikkalaiseen demokratiaan,
ja miten tärkeä asia se on.
Tuona viikonloppuna koimme, miltä se oikeasti näyttää ja tuntuu.
Oli rohkaisevaa nähdä niin paljon ihmisiä kaduilla.
Ja se oikeamielinen intohimo hyvän asian puolesta.
Näimme, että se on yhä tallella maamme sykkivässä sydämessä.
Siitä huolimatta, mitä viime aikoina on tapahtunut. Se oli hyvä päivä.
Se oli vain yksi hyvä päivä. Mutta tarpeellinen sellainen.
Koska näinä aikoina on nähty toisenlaisiakin marsseja.
Maan korkein johto vetoaa niihin kaikkein mustimpiin enkeleihin,
jotka haluavat kaivaa inhottavimmat ja kansaa jakavimmat haamut -
maamme menneisyydestä ja tuhota Amerikan perusajatuksen.
Sitä he yrittävät.
Sitä on nähty rajalla, kun perheitä on erotettu tyrmistyttävällä tavalla,
sekä vihantäyteisillä marsseilla Amerikan kaduilla tänä vuonna.
En uskonut näkeväni sellaista enää koskaan eläessäni.
Luulin, että sellaiset asiat on jo haudattu aikaa sitten -
ikuisiksi ajoiksi historian tuhkakasaan.
Olemme päässeet pitkälle kovalla työllä,
ja liian monet hyvät ihmiset ovat joutuneet maksamaan kalliisti -
ja antaneet jopa henkensä, jotta tällaista ei enää tapahtuisi.
Olemme nähneet paljon vaivaa ja tehneet uhrauksia.
Martin Luther King sanoi:
"Moraalisen universumin kaari on pitkä, mutta lopulta oikeus voittaa."
On tärkeää uskoa noihin sanoihin, toimia niiden mukaan -
ja elää myötätuntoisesti.
Pitää uskoa siihen, että nämä tapahtumat -
ovat vain yksi vaikea jakso pitkässä taistelussa...
...kansakunnan sielusta.
Luulin aina olevani tyypillinen amerikkalainen,
joten taistelin koko elämäni, opiskelin, soitin ja paiskin töitä.
Halusin kuulla ja tietää Amerikan koko tarinan.
Halusin tietää oman tarinani ja teidän tarinanne.
Tuntui siltä, että minun piti koettaa ymmärtää sitä, jotta ymmärtäisin itseäni.
Kuka minä olin?
Mistä tulin ja mitä se tarkoitti?
Mitä se merkitsi perheelleni? Mihin olin menossa?
Minne olimme menossa yhdessä kansana, ja mitä tarkoitti olla amerikkalainen?
Mitä tarkoitti se, että olin osa tarinaa tässä paikassa ja ajassa?
Halusin juhlia ja kunnioittaa sen kauneutta ja voimaa.
Halusin olla kriittinen ääni, jos ajat sitä mielestäni vaativat.
Mutta ennen kaikkea halusin kertoa sen tarinan teille.
Sen lupasin nuorena itselleni.
Ja sen lupasin teillekin.
Jo silloin kun olin nuori mies ja otin hauskanpidon vakavasti.
Sen lupauksen pohjalta olen edennyt ja uskon siihen yhä.
Sitä olen esittänyt teille kaikki nämä vuodet -
pitkinä ja äänekkäinä rukouksinani -
ja taikatemppunani.
Halusin...
Halusin ravistella sielujanne!
Ja halusin teidän jakavan sen tunteen eteenpäin...
Halusin, että te, vanhempanne ja lapsenne laulatte laulujani -
jos heitä kiinnostaa.
Halusin, että voitte kääntyä niiden puoleen sekä hyvinä aikoina -
ja myös silloin kun asiat eivät ole ihan niin hyvin.
Jotta ne voisivat vahvistaa teitä ja tuoda tolkkua tarinaanne -
ja elämäänne samalla tavalla kuin te olette auttaneet minua.
Olette antaneet elämälleni tarkoituksen ja suunnattoman määrän iloa.
Toivottavasti olen tehnyt saman teille ja ollut hyvä matkakumppani.
Muistakaa, että tulevaisuutta ei ole kirjoitettu vielä.
Kun asiat näyttävät synkiltä, tehkää niin kuin vahva äitini vaatisi.
"Solmi tanssikenkäsi ja ryhdy hommiin."
Tässä piti olla joku vitsi.
Kun keksin sen, kerron teillekin.
Kiitos.
Olkaa kilttejä ja istukaa.
Oli kaunis marraskuinen ilta niihin aikoihin kun kirjoitin kirjaani.
Ajelin lapsuusmaisemiini.
Etsin sieltä...
En tiedä sitä vieläkään.
Mutta tiedän vain sen, että kadut olivat täysin autioita.
Koko paikka näytti siltä, että se oli suljettu vuonna 1955.
Kotikirkkoni ei ollut muuttunut. Häitä ja hautajaisia ei näkynyt.
Ajoin hiljaa kotikadulleni.
Halusin nähdä suuren puuni, mutta sitä ei enää ollut.
Se oli kaadettu edellisen visiittini jälkeen.
Nousin autosta ja katsoin alas.
Parkkipaikan reunalla oli maaläntti, jossa oli puun juurien jäänteitä.
Kumarruin ja kaapaisin kourallisen maata.
Se valui sormieni lävitse.
Sydämeni pakahtui kuin lapsella, joka oli menettänyt jotain tärkeää.
Tuntui siltä, että palanen minua oli poissa.
Enpä tiedä. Ehkä minä...
Puu oli ollut siellä kauan ennen minua.
Oletin, että se olisi siellä vielä minun jälkeeni.
Pidin siitä ajatuksesta.
Se tuntui ikuiselta.
Puu oli katumme keskipiste. Se oli kasvanut -
sillä alueella niin kauan.
Istuin siellä hyvän aikaa ja manasin piirikuntaa.
Kuuntelin lähestyvän illan ääniä.
Kun katsoin uudelleen, puu oli yhä poissa, mutta jokin...
Siitä oli vielä tärkeä osa tallella. Sen juurien päällä oleva ilma ja tila.
Tunsin vielä elämän, sielun ja valon.
Lapsuusystäväni oli siellä.
Sen lehtien, oksien ja valtavan rungon tilalla -
oli nyt iltataivas ja tähdet.
Mutta mahtavan puuni elämää ei voinut pyyhkiä pois tuosta vain.
Se oli osa paikan historiaa.
Ja historialla on väliä.
Puun jättämä jälki oli liian suuri, puu oli liian vanha ja liian vahva,
jotta sen olisi voinut unohtaa helposti. Puu oli nähnyt -
kaiken, mitä oli tapahtunut pienillä kaduilla sen oksien alla.
Kaikki ilot ja surut.
Ja kaiken sen elämän.
Elämme maailmassa, jossa haamut ovat alati kannoillamme...
Ne tulevat varjojen maasta ja kulkevat kanssamme koko ajan.
Edesmennyt isäni on kanssani joka päivä. Kaipaan häntä, ja jos voisin toivoa...
Voi veljet...
Toivon, että hän olisi nähnyt tämän.
Käyn hänen luonaan joka ilta.
Hetken verran. Se on armollinen juttu.
Ja Clarencea voin...
Voin olla hetken Clarencen seurassa joka ilta.
Ja Dannyn,
Walterin -
ja Bartin.
Niin moni on jo perheestäni poissa.
Taloissa asuu nyt tuntemattomia, mutta sielu...
Sielu on jääräpäinen.
Se ei haihdu hetkessä.
Sielut pysyvät.
Ne pysyvät täällä ilmassa, tyhjässä avaruudessa,
tomuisissa juurissa,
jalkakäytävillä, joiden jokaisen sentin tunsin lapsena kuin omat taskuni,
ja lauluissa, joita laulamme.
Siksi me laulamme.
Laulamme perheemme ja kansamme vuoksi.
Koska siinä on kaikki, mitä meillä loppujen lopuksi on.
Toisemme ja...
Ehkä minä etsin sitä kotikulmiltani.
Haluan yhteyden vanhoihin sieluihin.
Haluan niiden olevan läsnä. Haluan tuntea niiden kosketuksen.
Vielä kerran.
Jälleen kerran seisoin vanhan kirkkoni varjossa.
Tiedättekö, mitä katolisista sanotaan?
Ulospääsyä ei ole.
Ei ole. Kun he saavat sinut kerran, niin kiikissä olet.
Ne paskiaset saivat sinut juuri kun meni hyvin.
He tekivät työnsä hyvin.
Sillä oudon mutta tutun benediktion sanat -
muistuivat mieleeni sinä iltana.
Ne olivat sanoja, joita mutisin ja lauloin lapsena.
Toistelin niitä kyllästymiseen saakka -
loputtomana virtana ennen oppitunteja.
Joka vitun päivä.
Joka päivä vihreä takki, vihreä solmio, vihreät housut -
ja vihreät sukat kaikille St. Rosen haluttomille opetuslapsille.
Mutta jostain hiton syystä,
kun istuin kotikadullani sinä iltana -
suremassa vanhaa puutani -
ja jälleen kerran Jumalan ympäröimänä,
muistin ne sanat, jotka soljuivat nyt eri tavalla.
"Isä meidän, joka olet taivaissa. Pyhitetty olkoon sinun nimesi.
Tulkoon sinun valtakuntasi.
Tapahtukoon sinun tahtosi, myös maan päällä niin kuin taivaassa.
Anna meille tänä päivänä meidän jokapäiväinen leipämme.
Ja anna meille meidän syntimme anteeksi, niin kuin mekin anteeksi annamme niille,
jotka ovat meitä vastaan rikkoneet.
Äläkä saata meitä kiusaukseen, vaan päästä meidät pahasta.
Sillä sinun on valtakunta ja voima ja kunnia iankaikkisesti. Aamen."
Jumala siunatkoon teitä, perheitänne ja rakkaitanne.
Kiitos, kun tulitte tänne tänään.
Bruce!
Kiitos.