Hva skjer om fiksjon fortsetter å være fiksjon?
Kan du takle det?
- Jeg kan ikke takle det. - Ikke?
Vel, hva med de tingene du vet er fiksjon?
Hva med ting som Askepott eller Snøhvit?
Nei, nei. Det jeg prøver å si er,
kan jeg forelske meg i min egen fantasi?
Vi må være forsiktige
når vi snakker om hva som er virkelig og hva som er fiksjon.
Jeg vet ikke engang hva som er virkelig og ikke.
Jeg vet det, og det er problemet.
Det er ikke så kaldt ute.
- Er det ikke kaldt ute? - Nei.
Ikke så verst.
Hele verden er en scene,
og menn og kvinner er bare skuespillere.
De er utgangene og inngangene,
og alle spiller mange roller i sitt eget liv.
En fyr sa til meg en gang;
"Om jeg var deg, hadde jeg nok tatt livet mitt."
Du vet, bare ved å se meg,
og kroppen min i en rullestol,
trodde han at jeg var ulykkelig.
Og jeg tror kanskje det er
en ganske vanlig oppfatning.
Så hvilken kropp du har
har alt å gjøre med perspektivet ditt på verden.
- Trykk på knappen. - Trykk på knappen.
Du kan trykke.
Det var aldri et normalt mor-sønn-forhold,
noen gang.
Jack, har du lyst til å høre?
Det var overveldende.
Jeg ønsket det ikke.
Jeg tror jeg, på mange måter, skrev boken for å forstå hva som skjedde.
Og kanskje jeg skrev den for å tilgi foreldrene mine.
Jeg tror at moren min så for seg
at sin førstefødte sønn skulle være skikkelig vanlig.
Den type unge
som var populær på skolen,
atletisk,
tilpasset verden,
og egentlig helt normal.
Og i stedet, fikk hun meg.
Da jeg vokste opp
hadde jeg mye rart for meg.
Jeg nektet å ha på olabukser.
Jeg nektet å høre på rock.
Jeg var besatt av Emily Dickinsons angstdikt,
og fortalte vennene mine om opera.
Jeg var rar.
Og foreldrene mine var bra.
Mamma, spesielt.
Hun ville på en måte bli med på det som interesserte meg,
selv da det var rare ting.
Jeg føler at det var mye spillerom
for meg til å kunne være annerledes på alle mulige måter.
Men foreldrene mine ville ikke egentlig ha en homofil sønn.
Og jeg trodde at om jeg sa jeg var homofil,
ville de bli brutalt skuffet.
Og jeg sa det til dem, og de ble det.
Det var en katastrofe.
Moren min lekset opp for meg
hvor trist og ensomt det ville bli.
Og jeg nevnte noen homofile familievenner,
og sa at de hadde klart seg greit.
Og moren min sa:
"Om jeg hadde visst at det å invitere dem hjem til oss
"ville få deg til å tro at det var en akseptabel livsstil,
"ville de aldri fått komme inn."
Mange år etter det var jeg sint, og ambivalent.
Jeg ville forstå
hvorfor foreldrene mine gjorde som de gjorde mot meg.
Jeg ville se hvordan andre familier taklet det.
Jeg tenkte at jeg ikke bare ville vite alt om homofiles familier.
Jeg ville se så bredt på det som jeg kunne.
Jeg begynte å skrive Far From the Tree
som var et forsøk på å undersøke
hvordan familier håndterer barn
som er annerledes.
Jeg tilbragte 10 år med å undersøke og skrive denne boken.
Vi ser på ting som kortvoksthet,
autistiske barn, kriminelle barn.
Det er hardt noen ganger for foreldre å forsone seg med det.
Det er mange barn som ble født med en identitet,
eller en måte å være på, eller prioriteter
som er totalt ulike foreldrenes.
Historiene jeg hørte, føltes så fremmede i begynnelsen,
men litt etter litt,
begynte de å føles veldig virkelige og nære.
Og jeg innså at ved å fortelle disse historiene,
Undersøkte jeg det grunnleggende ved selve familien.
Vet du hva,
dette ser faktisk veldig modernistisk ut.
Dette kunne vært Picasso.
- Ja. - Ser ikke det veldig moderne ut?
Og se på dette.
Det ser ut som Turn the World Around.
Det ser ut som hva?
Turn the World Around. Som Harry Belafonte-ting.
Ja, det gjør det.
Jeg tror det er derfra de fikk inspirasjonen til maskene.
Ja.
Hvor er alle sammen?
Vi er de siste menneskene på jorden.
Hallo.
Da Jason ble født,
sa legen:
"Hva vi gjør med slike barn,
"er å sende dem bort før det blir formet en forbindelse."
Jeg mener, det er så latterlig
at en fødselslege ikke forstår
at du har tilbragt ni måneder med å skape en forbindelse.
Hva trodde de dette var.
Ok, kjære. Jeg har hatt det hyggelig.
Vær snill.
- Glad i deg. - Glad i deg.
- Ok. Snakkes senere. - Ok.
Har du det?
Her. Jeg hjelper deg.
La meg forsyne deg.
Ja.
Jeg ble født med Downs syndrom.
Dette er det vi kalte
"tilbakestående".
Vi vil ikke si det ordet, fordi det er stygt,
og passer ikke i samtaler.
Downs syndrom er en kromosomfeil.
Det er et ekstra kromosom.
Det går aldri bort.
Hei.
Legene sa til oss at "Barnet vårt var mongoloid.
"Han kommer ikke til å gå eller snakke.
"Han kommer ikke til å lese eller skrive."
Og jeg var redd.
Det var som om Jason hadde et stempel,
et stort sort stempel med ordet "tilbakestående"
i panna.
- Jason. - Jason.
Jason, kan du legge hendene på hodet for pappa?
Ja!
Men Charles og jeg
bestemte at man ikke avskriver en person
på grunn av et stempel den bærer.
At Jason var en person som kunne lære.
Jason, hva står det her?
Ok. Hva står det her?
Hva står det her?
På tvers.
Det jeg sier er at når du drar herfra i dag...
UNIVERSITETET I NEW ROCHELLE BARNEUTDANNELSE
...og noen sier at tilbakestående mennesker med Downs syndrom
aldri vil kunne lære å lese,
at de bare vil sitte stille å vokse seg store og sånn.
Og du vil tro på den løgnen
og vil ikke gripe muligheten noen gang
til å snakke med folk.
Når du blir kjent med dem, forstår du at
vennskap og varme er ting de reagerer positivt på.
Da Jason startet å få til ting...
Når du har fire bagels, og du tar bort én bagel...
- Tre. - Tre.
Vi var så glade. Det var som et mirakel.
Hei, vet du hva, kan du telle til 10 på spansk?
Ok.
Han gikk, han snakket,
og han gjorde alle mulige ting han ikke skulle ha klart å gjøre.
Hva betyr det å være tilbakestående?
Tenker de som vi gjør?
Har de de samme følelsene?
Og nå vil jeg introdusere deg for Emily og Charles Kingsley,
Jasons foreldre.
Han leser nå på 2. klasse-nivå.
Barnet de ville ha oss til å avskrive
kan nå lese og regne.
Og han ble en liten kjendis.
Møt Jason Kingsley.
Du tror kanskje at Downs syndrom aldri hindrer ham.
Jeg studerte lyd, elektrisitet, og energi.
Jeg syntes virkelig at det var lett.
Dette er virkelig spennende,
og de må virkelig ha tatt feil.
- Hei, Jason. - Hei.
Jeg har jobbet her i rundt 18 år.
Jeg leverer posten. Jeg leverer pakkene.
Når jeg jobber her, jobber jeg mest på egen hånd.
Så jeg fortsetter å lære.
Det holder meg fokusert.
Jeg tenker langsomt, men jeg er smart på min egen måte.
Jeg har for det meste bare følelser.
Jeg mener, noen ganger er jeg glad. Noen ganger er jeg litt trist.
Ha en fin helg, ok?
- Ok. - Ser deg neste gang.
- Ha det bra.
- Ha det. - Ha det.
Jeg er egentlig bare en normal fyr.
Her.
Jeg bor med Yaniv...
...og Raymond.
Vi er De tre musketerer.
Og jeg liker livet mitt nå
frem til noe bedre skjer.
Greit.
- Klarer dere dere? - Ja, det går bra.
La oss spise.
Jeg liker Jason
som romkamerat.
Og som en venn og musketer.
Men han vet ikke hvordan
han skal skille mellom realitet og fantasi.
Jeg malte rommet mitt blått.
Jeg har bare blå klær.
Jeg har et kostyme.
Jeg har på meg denne,
og denne buksa,
og jeg har på meg denne...
Som Dronning Elsa.
Han er besatt av Frost, og det gjør meg gal.
Det er personligheten hans.
Da jeg var liten, handlet hele verden om meg.
Og jeg var trangsynt
helt til
Elsa kom, og "lot den gå".
Hun åpnet hjertet mitt.
Jeg har lyst til å reise til Norge.
For jeg vet at hun er der.
Og det føles som om jeg er forelsket i henne.
Den gjør meg glad. Den delen.
Jeg gjør alltid det.
Det har nesten tatt over livet hans,
og det er veldig vanskelig
å snakke noe som helst
fornuft
til ham om det.
Men om det gir ham trygghet,
og...
Hva skal man gjøre?
Gratulerer med da'n
Gratulerer, kjære Jason
Gratulerer med da'n
- Ja. - Ja.
Flere blå skjorter.
Dette er fordi du har brukt de blå klærne dine veldig mye.
Så jeg tenkte at du trengte noen nye.
Jeg har dette allerede.
Jeg har allerede farge-koordinerte blå klær.
Jepp.
Jeg ga slipp på en drøm
da jeg innså at Jason kom til å bli den han er.
Vi jobbet så hardt,
og han jobbet så hardt med å utvikle så mange ferdigheter.
Én for alle og alle for én.
Han var smart, og han er smart.
Og jeg ser at han faller inn i en slags doven,
lite utfordrende livsstil,
som kan holde seg sånn i åresvis.
Og det gjør meg trist.
Men jeg må bare innse
at jeg har å gjøre
med et barn som er funksjonshemmet.
Det er visse begrensninger som bare er innebygd.
Det var en som spurte meg i dag
om hvordan du føler deg rundt det å ha vært berømt,
og det å dra rundt å holde taler,
og å være en kjendis,
da du viste så mange mennesker
hva en person med Downs syndrom er kapabel til,
og hvor mye man kan gjøre.
Jeg ser ting nå fra et annet perspektiv,
og jeg kan ikke gå tilbake til den jeg var.
Vel, tror du folk fortsatt ser opp til deg nå,
og fortsatt synes at du er en man bør beundre?
Nei.
Det var ikke før jeg prøvde å endre den jeg var,
og prøvde så hardt jeg bare kunne,
at jeg innså at jeg ikke kunne endre meg selv.
Da jeg vokste opp ble jeg alltid fortalt,
at det er ingenting som betyr mer enn å ha en familie.
Og moren min sa til meg: "Du ville vært en fantastisk far,
"og om du velger dette, kommer du ikke til å få en familie,
"og jeg kommer ikke til å få noen barnebarn."
Og selvfølgelig ble det da sett på, av mange mennesker, som et valg.
Det var ikke bare en annerledes måte å være på.
Det ble sett på som en synd og en sykdom.
Noe som kunne behandles, og som kunne kureres.
Og jeg trodde at det jeg måtte gjøre var å gifte meg og få barn.
Og jeg tenkte: "Hvordan kan jeg komme meg til et punkt
"hvor jeg er fysisk kapabel til å gjøre det?"
Jeg sa til meg selv at
jeg måtte endre meg selv.
Og jeg kan huske
at jeg kjøpte Playboy-bladet,
og prøvde å sitte med dem og stirre på de kvinnene,
og prøvde å få meg selv til å bli tiltrukket av dem.
MENN - SEX-TERAPI
Og så leste jeg en annonse for noe som het seksuell surrogat-terapi.
Og jeg dro til et rart kontor i 47th Street,
og det var et opplegg hvor man hadde alle disse menneskene
man ble oppfordret til å kalle leger,
og de satt og snakket med deg en liten stund,
og så gikk man inn i et annet rom
med disse kvinnene man skulle kalle surrogater,
som man faktisk gikk igjennom seksuelle øvelser med.
Så jeg gikk igjennom den terapien i månedsvis med disse surrogatene.
Du vet, det fungerte på en måte,
fordi jeg hadde vært skrekkslagen av tanken på å ha sex med kvinner,
og etter det, var det ikke så skremmende.
Men, guri, jeg torturerte meg selv.
Tok meg selv til det kontoret.
Uverdigheten ved øvelsene.
Alt det. Men mest av alt
var det troen på at
det ikke var greit å være den jeg var,
og at jeg måtte torturere meg selv
for å prøve å være en annen.
Der er legen vår.
Jeg må presse.
Hei.
Ok. Klar?
Gjør klar pasienten vår.
Der er gutten din.
Hallo.
Alt utstyret og alt.
Han har alle delene.
Ja. Jack.
- Hei, lille venn. - Det er en and.
Gratulerer, kjære Jack
Gratulerer med...
Jack var en slik glad, sprø liten kar
de første halvannet til to årene.
Hei, store gutten.
Og å se på de videoene nå
og se det,
og så tenke: "Guri, det er borte.
"Det kommer aldri tilbake."
Det er tøft.
Jack har lyst til å kjøre vogn.
Ha det.. Vinke, Jackie.
Jeg husker at vi var ute en dag,
og en gigantisk jumbo-jet fløy over hodene våre.
Og jeg sa; "Jack, se på flyet."
Han så ikke.
Hei, Jackie, kan du vinke ha det?
- Nei. Ha det. - Han kan si ha det.
Han brukte ikke ord.
Jack.
Jackie.
Du vet, jeg trodde kanskje det var hørselen.
God morgen.
Hei, Jackie. Hei, Jackie. God jul.
Og endelig kom det en psykolog.
Vis meg stolen.
Ta på nesen din.
Det var i januar.
Og innen juli visste vi det.
Han var autistisk.
Gjør dette.
Ta på skuldrene dine.
Jeg så på ham, og du vet,
de ba ham om å peke på den gule anda,
og han klarte det ikke.
Så jeg tenkte bare, guri,
han kan ikke engang peke på et bilde.
Gratulerer med da'n
Og fordi han aldri snakket til oss, antok jeg bare at han var hemmet.
Og at han ikke kunne forstå oss.
Gi mamma et kyss.
At han ikke ante hva som foregikk.
Du må sitte på stolen din.
Ikke ta opp dette.
- Vink til pappa. - Hei, kompis.
- Vink. - Kan du vinke? Kanskje ikke.
Og jeg undersøkte alt mulig.
Og vi hadde den mentaliteten at vi skal gjøre alt vi kan.
Så det gjorde vi.
Toget kommer.
Om det fantes noe der ute, så hoppet vi på.
Robot.
Og vi gjorde musikk-terapi
hvor de spiller Mozart mens de gjør fysioterapi.
Vi tok allergitester.
Så en naturlege.
Kiropraktor.
Han spiste glutenfritt og meierifritt,
så jeg måtte handle i spesielle butikker.
Og han hadde hyperbarisk oksygenbehandling
hvor man sitter i en høytrykket oksygentank
med en slags romdrakt-hette på seg.
Vi gjorde homeopati, på den tiden, med en gruppe i Texas.
Han ville selvfølgelig ikke ta piller hele tiden,
så vi måtte putte dem i denne grusomme lille slushen
og få det i ham, og blande det med juice,
og det tok bare massevis av tid, og fryktelig mye penger.
Her er det. Hvem er det?
Og vi brukte mange år på snakketerapi.
Vi tenkte at han burde snakke.
Vi snakker, så han må lære å snakke.
Men han var så sint og så frustrert.
Ingenting fungerte.
Og da han ble eldre begynte han å klore og klype.
Sitt ned.
Og han slo meg ofte.
Og jo mer du tar på nesa di...
Og jeg var sint på ham da han angrep oss.
Det er vanskelig å ikke ta det personlig.
Sitt ned, Jack.
Og jeg visste ikke hvordan jeg skulle hjelpe ham.
Og jeg tenkte; "Herregud, dette er livet vårt."
Jeg skyldte på alt mulig.
Jeg skyldte på medisinen jeg tok da jeg var gravid.
Jeg skyldte på at jeg var sengeliggende.
Jeg skyldte på helsa mi,
som at jeg kanskje ikke var så sunn som jeg kunne vært
da jeg var gravid med ham.
Jeg skyldte på meg selv for alt.
Som at jeg hadde forårsaket det.
Solen gir oss varme.
V-A-R-M-E, "varme".
Rask Oppfordringsmetode-klinikk Austin, TX
Så i Austin gikk vi inn i et rom,
og denne lave lille dama kommer inn, og snakker ikke egentlig til oss,
og så begynte hun bare å snakke til Jack.
Varme.
Eller kulde.
K-U-L-D-E, "kulde".
Varme eller kulde?
Ja!
Varme.
Solen gir oss varme.
Og det tok fire dager.
Hun hadde en bunke med papir og et par penner.
Og hun hadde maler med utklipte bokstaver, tre av dem,
og hun viste ham
hvordan han kunne bruke pennen til å peke på bokstaven.
Så hun viste ham et par ganger.
Du vil finne den.
Og så begynte hun å stille spørsmål, og svare på dem.
Hun sa ordet. Hun skrev ordet,
og så fikk hun ham til å stave det.
N!
Vi var virkelig; "OK, dette er bra.
"Det er nesten som tryllekunst, men det er greit."
Så begynte hun å stille ham mer abstrakte spørsmål.
Thanksgiving.
Fortell meg om det.
"J" til "O"
Det var en veldig langtekkelig prosess.
"O"
Å, M-O-S.
"Potetmos", ja.
Hva med gresskarpai?
Å, liker du ikke gresskarpai?
Du er ikke så glad i det? Ok.
Vi stilte ham alle mulige spørsmål,
om, du vet: "Liker du sport?
"Hva er favoritt sporten din?"
Og han ville ha en blå basketball.
Basketball hadde vært en veldig god idé.
Nå fikk hun oppmerksomheten vår.
Så sa hun; "Jack kan bare ikke kontrollere kroppen sin,
"men dere må fortsette.
"Dere må bare snakke til ham og dere må ignorere dette.
"Dette er ham.
"Kroppen hans har tatt over. Dere må bare jobbe igjennom det."
Mot slutten av uka var han utslitt.
Han fikk et stort sinneanfall. Stort.
Og hun sa: "Hva er i veien, Jack?
"La oss snakke om det. Hva er i veien?"
Fortell meg.
Hvilket som helst ord.
Og gjennom sinnet sitt,
begynte han å stave ord med stensilene.
Han hadde skrevet,
"Jeg prøver,
og jeg er veldig smart."
Og så ble Jack helt stille.
Han tenkte nok: "Endelig fikk jeg det ut
"etter alle disse årene."
Og det var...
Det var...
Det var øyeblikket da jeg bare tenkte: "Herregud, han er der inne."
Jeg kunne ikke tro det.
Det var som å møte ham for første gang.
Som:
"Herregud,
du eksisterer?"
Jeg kan høre det bedre enn de fleste.
Men jeg er sensitiv overfor mange lyder som de fleste ikke kan høre.
Det høres ut som en vill, veldig høy kombinasjon av surr og stemmer.
Det høres bra ut.
Hei, det er litt skuffende. Disse i plastikk er ikke like bra.
De lager ikke så mye lyd.
Jeg er Jack Allnut. Jeg er 13 år.
Jeg snakker ikke.
Jeg skriver.
Jeg...
Prøver...
Å...
Snakke...
Jeg prøver å snakke. Jeg klarer det ikke. Det er for vanskelig.
Og jeg sa:; "Hva spiste du? Hva spiste du?"
Og jeg repeterte det.
Jeg sa: "Spiser du..."
...jeg kjøpte italiensk.
Jeg glemte pizzaen,
og jeg visste jeg var i trøbbel. Jeg snudde meg,
og jeg så det lyset skru seg av bak meg...
Hva?
D.
E.
Det er definitivt lettere for oss...
Men jeg lever ikke i kroppen hans.
Jeg går ikke igjennom det han gjør hver dag.
Han kan fortsatt klype og klore når han er frustret.
Vannet ditt er der borte.
Ser du det? Det er til deg.
Og du vil kunne...
Da kan du fortelle meg hva som plager deg.
Kan du sette deg?
Men jeg kan kommunisere med ham.
Som mamma, er det alt jeg trengte.
Jeg trengte bare å vite hva som skjer inne i hodet ditt.
Jeg...
Vil...
Jeg vil ha mange kjeks.
Du spiste...
- Du spiste den store riskaken. - Du spiste en Oreo, og...
Jeg vet hvordan det er. Vet du hva,
du skal få en til middag.
Så, Jack, hvorfor har du ørepropper hele tiden?
De er støyreduserende.
Kan jeg stille deg at annet spørsmål?
Kan hun stille deg et annet spørsmål?
Ja?
Du må fortelle historien din.
Klarer du ett spørsmål til?
Du sa ja, ikke sant?
Ok.
Kan du beskrive hvordan det føles for deg å ikke kunne snakke?
F.
Ø.
Fortsett.
- Du er flink. L.
E.
L.
S.
E.
N.
Følelsen.
Er som.
Følelsen er som...
E.
N.
T.
I.
G.
Fortsett. Flott.
E.
- Bra. - R.
- Fortsett. - Tiger.
I.
E.
-T. -Bra.
E.
T.
B.
- Hva? U.
Se rett på bokstaven så du får det til.
R.
Punktum.
Følelsen er som en tiger i et bur.
SKOLEBBUSS
Hvordan går det? Lukk porten.
Og lås.
Fortell meg om dagen din.
Hallo.
Ok, folkens, hør etter.
La oss snakke om fotball veldig fort.
Del ballen i dag, så alle får sentre.
Vit hvem midtbanespilleren er.
Vit hvem spissen er.
Dere skal ned og ut mot linjen.
La oss gå på trening.
Kom igjen, kompis.
Til daglig er jeg tilretteleggeren hans.
Fortsett å jobbe.
Ok.
Så jeg hjelper ham å skrive,
og hjelper ham med alt det andre han trenger i løpet av dagen.
Ok, kom igjen.
- Kom igjen! - Du klarer det.
Den tar vi.
Hei!
Gutter på skolen min,
sier slemme ting.
Tror du han vet det?
Om han vet hva?
At de filmer ham.
Ja, han vet at de filmer ham.
Vet han at de filmer ham?
Du har sett ham snakke. Han skriver.
Hvordan kan han ikke vite?
Fordi han er autistisk.
Han vet alt det samme som dere.
Fikk alle dere bare A i fjor?
Jeg fikk to B-er.
Han fikk bare A-er.
Lenge
trodde jeg at
det å være homofil var noe man kunne gjøre det beste ut av,
men at homofile forhold på en måte var mindreverdige
i forhold til hetero forhold.
Jeg hadde innsett at jeg ikke kunne fikse det faktum at jeg var homofil,
men jeg var fortsatt ikke komfortabel.
Og det var en del av meg som føltes ødelagt,
og tanken på å skulle kunne akseptere, eller til og med feire
formene for ødeleggelse,
kom ikke før en god stund senere...
LYKKE ER LEGALISERT KJÆRLIGHET
...da verden rundt meg endret seg.
To, fire, seks, åtte...
Ikke tiden for å hate.
Skiftet som har skjedd
i løpet av de siste 40 årene,
har vært i en skala som er nesten ubegripelig.
Og jeg ble fascinert over prosessen det skjedde igjennom.
THE NEW YORKER FESTIVAL ANDREW SOLOMON - SAL 1
Hvordan kom vi derfra til hit,
og hvordan ble det, som ble sett på som en sykdom,
til en identitet i stedet?
Og det var det som engasjerte forskningen min.
Og etter å ha levd til å se min angivelige mangel
bli til noe som ble feiret,
fikk det meg til å lure på om mangler i seg selv
kanskje bare handler om perspektiv.
Og om det er mulig for sykdommen homoseksualitet
å endre seg til å bli identiteten homofili,
og hvilke andre forekomster endrer da verdens synspunkter?
Hvordan bestemmer vi
hva vi skal kurere,
og hva vi skal feire?
Hei, jeg kjenner deg. Du er på TV!
- Stor fan. - Jeg også.
Jeg er 23.
Men jeg antar at jeg, på en måte, ikke føler meg som en voksen.
Broren og søsteren min er veldig beskyttende,
men de vet ikke hvordan det er å være meg.
De forstår ikke egentlig like mye som de tror.
Jeg drar hjem hver dag i lunsjen,
bare for å se til henne,
fordi jeg vet at hun kjeder seg.
Av og til blir hun deprimert.
Hun har lyst til å dra på jobben.
Hun har lyst til å kjøre bil,
men jeg har ikke råd til en spesialbil til henne.
Jeg vil gjerne, du vet, gå ut mer.
Kanskje reise.
Du vet, kanskje ha en kjæreste en dag.
Har aldri datet.
Nei.
Fortsatt singel.
Vil du ha noe sminke?
Få deg til å se ut som...
Det går bra, mamma.
Ikke vær slem.
Hvilken bukse skal du ha på deg?
Greit.
- Er den ren? - Ja, mamma.
Du lukter på buksa mi. Det er ekkelt.
- Jeg bare sjekker for å være sikker. - Den er ren.
Ok? Slette håret ditt?
Nei, jeg vil ikke slette håret.
- Krølle? - Nei.
Skal jeg krølle det?
Nei.
Jeg kan krølle det.
- Da får du krøller. - Jeg vil ikke.
Dette er mye jobb.
Det er derfor jeg sa nei,
men du hørte ikke på meg.
Da jeg vokste opp...
...visste jeg egentlig ikke at mennesker som meg eksisterte i verden.
Jeg så dem på TV.
Men jeg har aldri møtt noen.
Så jeg er nysgjerrig...
Lurer på...
...om det er noen der ute
som meg?
Ja, jeg vet det.
- Hei. - Hei.
Så, når...
SMÅFOLK I USA ÅRLIG KONVENSJON
Du vet, jeg gjør det gjerne...
Hei. Vi skal registrere oss.
For å registrere dere? Ok.
Er det første gangen din?
Fantastisk. Det er spennende.
La oss se hva du har meldt deg på.
T-skjorte, gruppebilde, og to billetter til quiz.
Skal du på moteshowet?
Nei.
Det burde du. Det er så gøy.
Det er en fin måte å møte andre på din alder, også.
Hvem gleder seg til et fantastisk show i kveld?
Miss Stephanie Brandon.
Jasmine.
Nestemann er Michelle Crowe.
Nå har vi Christian.
De neste er Loini og Maddie.
Ok, jenter. High Five.
Traff ikke.
Her.
Dere gjorde det. Dere så fantastiske ut.
Du er så flott.
Jeg møtte vennen min, Mads,
og hun er på min alder, litt yngre,
men vi er i samme båt.
- Herregud! - Jeg vil gi deg denne ringen.
Jeg har tåringer, og de passer perfekt.
Det var fantastisk å finne noen som seg selv.
Det er flott.
Jeg fant den første vennen som kunne forstå meg.
Det føltes så bra.
Det er morsomt.
Det er familie-moro.
Det finnes ingen trøtthet akkurat nå.
- Det kommer. - Ja.
Om du er dverg, har det ingenting å si hva du gjør.
Alle stirrer på deg.
Alle ser på deg, og dømmer deg.
Oscar Wilde sa: "En persons virkelige liv,
"er ofte det livet han ikke kan leve."
Og jeg tror at når du kommer til et sted som dette, for småfolk,
får du mulighet til å leve det livet du ble født til å leve.
Du får ikke nødvendigvis mulighet til å leve det livet
når du drar hjem igjen.
Jeg tror folk kommer til disse møtene for å bli validert.
Jeg tror folk kommer til disse møtene for å bli hørt.
Jeg tror de kommer for å bli sett.
Og så tror jeg at de kommer for å forsvinne.
INNGANG VEST
SMÅFOLK I USA
...får den til å virke bredere, med mer plass.
STYREMØTE
Du vet, det handler om, det er bare...
Vi ønsker å snakke om hva som skjer videre,
og hva de vil
er at vi skal være komfortable med det de gjør,
og spesielt medisinske behandlinger
for mennesker med achondroplasia.
Kliniske tester er startet
for en medisin som skal behandle barn født med achondroplasia,
den vanligste formen for dverg.
Og det sendte jo virkelig nesten denne meldingen
som utløste denne viscerale reaksjonen innen medlemsskapet vårt.
Vi er de eneste som kan argumentere for oss selv,
og la folk få vite at
forskjellene i den generiske verden er verdifull,
og vi har bygget et samfunn som blomstrer ved å si at;
"Vi vet hvordan dere ønsker å oppfatte oss,
"men vi vil at dere skal vite at det finnes et alternativ."
Jeg tror denne medisinen kommer til å drastisk endre ting,
og det var på en måte en idyllisk verden.
Og vi hadde akkurat dverg-pride, som vi prøvde å manifestere,
og vi fikk det endelig til. Vi var veldig nære å komme så langt
at vi, som et samfunn, virkelig følte oss
ganske stolte av oss selv.
Og så kommer dette og bare snur alt opp ned,
og det er en modig, ny verden.
Jeg føler at de presenterer noe i mediene,
og så sier vi kanskje noe,
og så er det bare; "Å, er ikke det søtt?"
Personlig er jeg veldig imot idéen om at noen forsker
for å finne en måte å kurere dverger på.
Denne idéen det handler om...
Det er den samme beskjeden vi har fått hele livet,
at det er noe galt med deg, og vi må fikse det.
Jeg tror ikke jeg trenger og fikses.
Se på dette.
Hei.
Hvordan var møtet?
- Bra. - Det er bra.
- Hei. Hvordan går det? - Hei, du.
- Jeg ser du har fått en ny t-skjorte. - Jeg har på den nye t-skjorten min.
Fant ut at jeg ville komme unna med det.
FORHOLD DEG ROLIG, KREV KAMP
Tyrion Lannister?
Joe og jeg møttes for mange år siden på MySpace.
Jeg hadde sett MySpace-siden hans,
og jeg leste alt han hadde skrevet der,
og han skrev ikke bare "Jeg heter Joe."
Han skrev om alle sine politiske standpunkter,
om alle temaer du kan tenke deg.
Så jeg leste dette en kveld og tenkte:
"Fy søren, den fyren her er fascinerende."
Og jeg skrev en mental huskelapp som sa: "Jeg skal møte ham."
Det var alt. Jeg vil møte denne fyren.
Så jeg visste umiddelbart at jeg var interessert i ham.
Og så tok det oss en stund.
Det tok oss to år før vi ble sammen.
Hvor er lyset?
Vi datet i fire år, og så giftet vi oss.
Nei? Ok. Ingen hatt?
Du burde ta av hatten i kveld.
Ok.
- Alt bra? - Ja.
Kanskje en regnskur eller torden, maks-temperatur på 30 grader.
Torsdag blir det høy luftfuktighet. En maks-temperatur på 33 grader,
og delvis skyet, men også enkelte regnbyger og torden.
Jeg hadde datet noen normal-høye personer,
og prøvde å holde meg åpen.
Men jeg fant bare ut at de ikke forstod meg,
og jeg vet ikke om det er noen som forstår meg bedre enn ham.
Jeg elsker dvergheten hans.
Det er noe vi sier til hverandre: "Jeg liker heten din."
Kaffe gjør livet mitt bedre.
Det er visse karakteristikker involvert
med alle dvergtyper,
og for achondroplasia er det å ha større hofter.
Så Joe kan finne på å komme bort til meg på et offentlig sted
og hviske i øret mitt; "Jeg liker heten din",
som betyr at han liker rumpa mi.
Jeg tror det finnes en kulturell forståelse
for at når man ser folk som meg,
så er kjernen i opplevelsen negativ.
Og når folk har veldig lave forventninger,
er det overraskende for dem
når jeg på en eller annen måte indikerer at jeg ikke lider.
Og her er dvergen i sitt naturlige habitat.
Han spiser aftensmaten sin.
Hei, bestemor, hvordan går det?
- Det går fint. Og deg? - Det går bra.
- Du ser godt ut, bestemor. - I like måte.
Tusen takk.
Om jeg ikke visste bedre, ville jeg tenkt at du pønsket på noe.
Du har øvd.
- Du har det, har du ikke? - Det har jeg ikke.
Lager du presentasjoner?
I Houston, vil det handle om funksjonshemming,
miljøvern, og kjønn.
Vel, det er det nyeste nå, sant?
Jeg tror ikke kjønn er nytt. Det har fantes en stund.
Det er ikke det hun snakker om, Joseph.
Jeg vet ikke.
Er det ikke, er ikke det...
Snakker du om transseksuelle?
- Ja. - Det er, vel, det er...
Er ikke det det samme?
Kjønn er bare kjønn generelt, sant?
Transseksuelle er en variasjon av det.
Vi er veldig stolte av ham.
Jeg mener, han har en bra jobb, en bra kone,
doktorgraden sin.
Ikke spør meg engang om hva han underviser, for det er over mitt hode.
Men, hva underviser han?
En eller annen form for filosofi.
Det virker som om de fleste tar det for gitt
at funksjonshemming er negativt.
Og det støttes åpenlyst av mange filosofer,
bioetikere og offentlige intellektuelle
som er for reduksjon eller eliminering av funksjonshemming
fra menneskelig opplevelse.
Disse forskjellene, synlige eller ikke,
vil ofte spille en beskjeden, eller en lite beskjeden rolle
RESEPSJON
i å forme karakteren av ens samspill
med andre mennesker.
Så...
Jeg forstår at dere ønsker å oppnå graviditet.
- Ja. - Ok.
Først, om du kan si meg
- hvor gammel du er. - 34.
34.
- Røyker du? - Nei.
- Drikker? - Nei.
Og hvor mange ganger har du vært gravid?
Én gang.
Ok. Fortell meg om den graviditeten.
Det var nesten akkurat et år siden.
Vi spontanaborterte i syvende uke.
Ok. Ble det tatt en ultralyd?
De diagnostiserte spontanaborten ved ultralyd.
Ja.
Ok.
En ultralyd er det du trenger mellom uke 11 og 14.
Det er da vi tilbyr alle gravide pasienter
en risikovurdering for genetiske abnormiteter.
Du vet, om babyen blir født med en funksjonshemming eller ikke,
er det, ja, ja.
Selvfølgelig er det noe vi har tenkt litt på.
Vi kan arrangere spesifikk rådgivning
fra et genetisk standpunkt.
Det er virkelig noe legene snakker mye om.
IVF og PGD,
de er gode alternativer for å teste embryoet.
Jeg tror at de ser på normalitet som målet til slutt,
og bare antar, på en måte, at
normalitet er det alle foreldre ønsker for barnet sitt.
Jeg vil virkelig ha et barn.
Jeg vil si at det nok er den mest grunnleggende
evolusjonære tingen jeg noen gang har kjent på. Jeg vil bare ha et barn.
Jeg tror at alle foreldre har et ønske for sitt ideelle barn.
Som at noen tenker at: "Jeg vil virkelig ha en jente."
Men om de får en gutt, så er det ikke verdens undergang.
Så, jeg ønsker å få en "liten person",
men om vi fikk et barn på normal størrelse,
så tror jeg at jeg forsatt vil forstå det på et vis
fordi jeg forstår hvordan det er å være annerledes fra familien din.
- Ingen løv på trærne ennå. - Ikke ennå.
De vil komme om noen uker.
Dette er urskogen.
Jeg er ikke sikker på om dette faktisk er urskogen.
Jeg tror denne har vært utsatt for mye sivilisasjon.
Da jeg var 27, døde moren min av eggstokkreft.
Og min følelse av tap
over moren min, som ikke hadde fått leve lenge nok
til å komme til en ekte og full aksept,
var enorm.
Faren min hadde sett meg gå igjennom flere år i ensomhet,
og igjennom en alvorlig depresjon.
Man kan ikke gjenoppleve det som har skjedd før, tragediene man har hatt.
Vanskelighetene du har hatt under oppveksten er fortid,
og du har stor suksess. Så jeg føler meg veldig velsignet.
Vi har ikke alt. Vi har ikke moren din,
men vi har et veldig godt liv.
Jeg pleide å blande kjærlighet og aksept,
og under hele denne prosessen, følte jeg meg uelsket av foreldrene mine.
Men etterhvert
som jeg møtte alle disse menneskene, og hørte deres historier,
fant jeg ut at alle som har barn, har barn med feil og problemer,
og ingen går rundt og sier:
"Jeg vil gjerne bytte inn ungene mine mot bedre utgaver."
Man elsker barna sine.
Det er ikke egentlig opp til deg.
De har bare dukket opp,
og endret deg.
Alle mødre i verden vil forstå
at en mor ikke bare kan slutte å elske et barn.
Vi bare så ikke dette komme.
Hei. Jeg skal leie lastebilen.
- Derrick Grace. - Ja, Derrick Grace.
Skal dere flytte inn i et hjem eller en leilighet, eller...
Faktisk flyttet vi herfra til Texas.
Men vi lot det være igjen noen ting på et lager,
så vi kommer til å rydde ut alt det.
Herregud.
Hva?
Guri!
Mange, mange bilder.
Der er Trevor. Vårt ubeseirede U-12 lag.
Ja. Han hadde fortsatt regulering.
Alle disse er av Trevor. Trevor som kjører Jeepen sin.
Her er dagboken.
Ta ut de sidene, og spar på dem.
Vet du,
- det er alt? - Hva?
Det var ikke så mye.
Jeg tror politiet tok mye av det andre.
Jeg var på jobben da sheriffen ringte,
og han sa, du vet, at det hadde skjedd noe kriminelt.
Han sa at det var Trevor.
Så jeg tenkte at det var noe tenåringsopplegg.
At han hadde kræsjet.
At han hadde vandalisert noe.
En politibil kommer bort,
og betjenten sier: "Du er mr. Reese?", og jeg sa ja.
Han sier: "Ok, kom igjen. La oss dra."
Han fortalte meg ingenting.
Han sa bare: "Kom igjen, vi skal dra."
Vi dro inn, og det er da de forteller meg...
VARETEKT VEST FELICIANA PARISH LA
...at et barn er drept, og at,
du vet, at Trevor gjorde det.
STOPP INGEN VÅPEN UTOVER DETTE PUNKTET
Og selvfølgelig sier jeg: "Dere må ha tatt feil.
"Jeg vil at dere skal ta meg med så jeg får se sønnen min."
Men selvfølgelig... Så fort du ser ham,
at det verste har skjedd, og at det ikke kommer til å bli bra.
THE BLUFFS NATURSTIER
INGEN JAKT INGEN VÅPEN
Trevor stod opp den morgenen.
Han gikk ut i skogen på stiene der vi bor,
og han ventet til åtte år gamle Jackson gikk forbi,
og skar over halsen på ham.
Trevor var 16 år.
Første gangen jeg så ham etter at jeg fikk vite det,
var han i lenker, og fengselsstriper.
Og,
vi kunne ikke røre ham.
Han sa: "Jeg vet ikke hvorfor jeg gjorde det."
Alle prøvde å finne ut, du vet, hva som gikk galt,
og hvorfor et barn, du vet, kan tenke slik.
Du vet, fordi vi oppdrar barna våre bedre enn det her oppe.
Jeg tror ikke det kommer til å bli et spørsmål om ansvar.
Jeg tror det kommer til å bli et spørsmål om kompetansen hans,
og forståelsen hans, og hans mentale status.
Det var tre psykiatere, psykologer som vi betalte for,
og det var to statspsykiater.
Og de gjorde alt.
Scannet og sånn for schizofreni.
De testet for sosiopati, psykopati,
seriemorder-testen, du vet, alle de problemene der.
Jeg tenkte bare at en av de testene skulle vise et "A-ha!"
Men det gjorde de ikke.
Alt de ga oss sa:
"Ja, sønnen deres er ødelagt."
Litt rettferd i kveld for foreldrene til en myrdet St.Francisville-gutt.
Trevor Reese vil tilbringe resten av livet sitt i fengel.
Trevor erklærte seg skyldig
i mord.
I dag er en veldig spesiell dag. Det er Trevors bursdag.
Så det vi skal gjøre, er å telle til tre,
og synge bursdagssangen så høyt vi kan for Trevor, ok?
Én, to, og tre.
Gratulerer med da'n
Gratulerer, kjære Trevor...
Hva er det beste du har gjort i dag?
- Å kjøre Space Mountain. - Ok.
...med da'n
La oss gi Trevor en god applaus, ok?
Ok.
Man går bokstavelig talt helt tilbake til da de lå i vuggen,
og lurer på om man lot dem gråte for lenge
da man prøvde å lære dem å sove.
Burde man ha ammet lenger?
Jeg mener, man stiller alle spørsmålene i verden.
Man spør seg selv om alt,
og man kommer stadig tilbake til...
...at dette skjedde.
Og vi kan ikke fikse det.
De første par månedene
kunne jeg ha løpt rett ut i gata i håp om å bli overkjørt.
Jeg tenkte at om jeg døde,
så ville det hjelpe med å sone for det andre dødsfallet.
Men...
Det finnes ingen forsoning for dette problemet.
Det finnes ikke magi. Det finnes ikke et poeng.
Man må bare bære med seg skyldfølelsen for alltid.
...umerket.
Oi, god takling!
Du bør gå ut med søpla.
Søpla blir ikke tømt i dag.
Men det er lørdag.
De kommer på lørdager. De kommer bare ikke på søndag.
Nei. Kom igjen. De kommer ikke på fredager eller lørdager.
Jeg går ut med søpla.
Vi flyttet til Texas.
- Hvordan verden er det vi lever i? - Jeg vet ikke...
Rebecca og Tyler, hva er det dere gjør?
Noen ganger spør folk meg om jeg har barn,
og jeg sier; "Ja, jeg har en 18 år gammel sønn på college,
"og en førsteklassing på high school."
Og jeg nevner ikke Trevor.
Det er bare,
du vet, at man ikke ønsker å fortelle om det,
men man vil ikke være uærlig.
- Velkommen. - Hei.
Jeg hadde reist meg, men jeg sitter fast.
Når man prøver å fortelle noen, går det bare aldri bra.
"Sønnen din drepte en 8-åring."
Det er ingenting som kan forsvare det,
og derfor, om det har skjedd i familien din,
så må det være noe galt med familien din,
foreldreferdighetene dine, eller noe.
Sannsynligvis.
Som både Tyler og Rebecca sa at ingen av dem vil ha barn.
Fordi de ikke vil... De er redde.
Jeg så at det brøt ned mamma og pappa,
og jeg har ikke lyst til å måtte takle det selv.
Jeg tror ikke jeg har det i meg.
Alt det med Trevor kom så ut av det blå,
og jeg føler at foreldrene mine gjorde alt rett,
og så skjedde det bare.
Jeg ville vært redd for at det skulle skje med meg,
at, du vet, jeg kan jobbe så hardt jeg kan,
og elske dem så mye jeg kan,
og så vil det fortsatt gå galt.
LOUISIANA STATE FENGSEL ANGOLA, LA 70712
Dette er en telefon fra en lovbryter
fra en avdeling ved et rettsanlegg i Louisiana.
Hva, vennen?
Vil det være veldedighetsarbeid, eller en deltidsjobb?
Jeg tror det vil bli min neste karriere,
en eller annen gang i fremtiden, når jeg blir for gammel som lærer,
at jeg kanskje burde drive med rådgivning eller...
Er du sikker? Det er noen ganske gamle damer som gjør det.
Når starter det? Og hvor lenge er det?
Det starter i sommer.
Du har ett minutt igjen.
Greit, mamma. Jeg ringer deg i morgen. Ok?
Jeg skal la pappa være.
Ja, ok. Bare...
Jeg snakket med ham i går og dagen før.
Greit. Glad i deg.
Han sier at kampen til søsteren din er uavgjort 1-1 til pause.
- Bra. Glad i deg. - Ok.
Glad i deg også. Ha det bra.
Ringeren har lagt på.
Kjøpte dere kjeks eller ikke?
Kjeks.
Der er kyllingen.
Kan han få kyllingbena?
- Nei! - Nei!
Ja, du har en følsom mage.
I løpet av disse seks årene,
vil jeg si at vi har kommet nærmere hverandre.
Ok, jeg er her, jeg er her.
Men vi er redde for å forvente for mye.
Fordi...
Vi har mistet så mye.
Det var en tid da jeg følte at alt var en løgn.
Alle bildene fra familieferier jeg så på,
følte jeg at, der var jeg, og trodde vi var lykkelige,
også var du så ulykkelig.
Jeg bare følte at hver gang du og jeg lo sammen
var det en løgn.
Jeg var så sint.
Jeg tok dette bildet da jeg besøkte ham på lørdag.
Er ikke det søtt?
Det er det.
Når fikk Trevor briller?
For et par måneder siden.
Men...
Man elsker barna sine.
Man får ikke velge om man skal elske dem.
Man elsker dem.
- Hei. - Hei.
Du ser vakker ut.
Å, tusen takk.
Han snakker fortsatt mye om tapet av faren sin.
Da Charles døde, stupte Jason.
Jason dusjet ikke,
og barberte seg ikke, og spiste ikke ordentlig,
og vandret rundt i byen midt på natten,
og det var et mareritt.
Og...
Jeg måtte, du vet, sette på plass mye
rundt min egen dødelighet.
Jeg ordnet det økonomiske, ordnet med en verge,
men...
Jeg vil ikke tenke på det.
Du vet, da vi dro til sykehuset,
og da vi så ham før han døde...
Det gjør vondt i hjertet mitt.
Vel, det beste du kan gjøre er å prøve å huske,
så godt du kan,
på alt det gode, det morsomme,
og de viktige tingene han lærte deg.
Hvordan føler jeg det for Elsa oppi alt dette?
Bare fordi jeg har,
jeg har en følelse fordi jeg er forelsket i henne,
selv om jeg vet at hun er en fiktiv karakter?
Så det er ok. Det er greit.
Det du ønsker er å føle deg forbundet
og veldig nære til noen som ikke vil forlate deg.
Jeg vil dra på den turen til Norge, for å finne ut hva som vil skje.
Å dra til Norge kommer ikke til å gjøre henne mer virkelig.
Det er som julenissen.
Du vet, man forteller barna at,
vel, julenissen kommer og tar med seg gaver på julaften,
og barn tror på det.
Jeg tror fortsatt på det.
Du kjenner det i hjertet at han kommer.
Det er en ånd.
- Jeg tror alltid på ham. - Ok.
Ok.
Noen ganger skulle jeg ønske at jeg ikke hadde Downs syndrom.
Jeg skulle gått på college, jeg skulle kjørt...
...jeg skulle ha giftet meg.
Men det er på en måte som filmen "Livet er vidunderlig".
Hva skjer om jeg ikke ble født?
Jeg ville ikke møtt romkameratene mine.
Om jeg hilste på dem, ville de vært som fremmede.
Vi ville ikke vært venner.
Det ville blitt slettet.
Alt ville blitt slettet om jeg ønsket at jeg ikke hadde Downs syndrom.
Så, jeg må kanskje...
Så, jeg må kanskje holde meg til det jeg har.
Vi har ikke splenda,
men vi har sweet & low.
VI kan bruke det.
Forsiktig med dette.
På grunn av bieffekten. Du må være forsiktig med det.
Hvilken bieffekt?
Kreft.
Deilig.
19 år i den samme jobben.
Jeg blir gammel.
Om du blir gammel, blir jeg gammel, også.
Det blir vi alle.
Alle tre,
vi har bodd 13 år i dette huset.
Høyt tall.
13 år i dette huset.
Vi har alltid klart å komme overens.
Akkurat, det gjør vi alltid.
Stemmer ikke det, Jason?
Det er ikke bare det at vi kommer overens.
Det handler om...
Det er på en måte som... Hva heter det?
Det jeg prøver å si er
at vi ble...
Vi ble noe.
Hva?
Venner.
Dypere enn det.
Hvor mye dypere? Familie?
Familie. Takk, Ray.
At vi ble en familie fordi vi har bodd i dette huset.
Jeg synes at vi offisielt burde være
en familie av venner.
Alt dette...
En for alle, og alle for en.
Ja.
Beklager, jeg blir litt rørt. Det er greit. Ingenting skjer.
Hei, Jack. Hvordan går det? Er du klar? Du kan sitte her.
Så, husk at da du var her sist,
så snakket vi om at du skal få gjennomsiktig regulering.
- Ok. - Ok.
Bra jobbet.
R.
E.
T.
E. Så,
vil tennene mine alltid være rette?
Du vil ha en streng som du må ha i munnen,
og som vil holde dem rette.
Så, ja. Så lenge du har strengen,
vil tennene dine alltid være rette.
Har du flere spørsmål, eller virker det tydelig?
J.
E.
R. Jenter, her
K.
FÅ SELVTILLIT MED ET STORT SMIL
O-M.
M-E.
Jenter, her kommer jeg.
Ja, kompis. Jenter, pass på.
...dømme levende og døde,
og jeg tror på legemets oppstandelse
og det evige liv. Amen.
Så, vi vender oss til deg i tillit, mens du svarer på vår bønn.
Han er ikke det vi trodde han skulle bli,
og han er ikke som oss i det hele tatt.
Dette ser flott ut.
Kan du lukke munnen din?
Sånn ja. Ok.
Begge hendene opp hit, så vasker vi.
Klar? Begge hendene opp.
Han er flink.
Jeg sier til ham at: "Du er ikke normal, men det er ikke så ille.
"Normal er ganske gjennomsnittlig, og du er langt over gjennomsnittet.
"Jeg mener, du er..."
Han er unormal på en veldig god måte.
D.
E-N.
Den.
P-E, P-R-E.
Ok.
Min bestevenn er Grant.
Han lever dette pokkers autistiske livet, akkurat som meg.
Jack og vennene hans kaller seg: "De Ekte Gutta".
En svunnen gutt hviler i sitt akustiske hode.
En ekte gutt har en fremtid, som alle andre.
Dagen var fantastisk fordi jeg hang med gjengen min.
Går det bra?
Prøv å ikke oppfør deg rart.
Hva?
Prøv å ikke oppfør deg rart.
Jeg skal ikke oppføre meg rart. Jeg er klar.
- Leah, hvor høy er du? - 1.20 og en halv.
Den halve er veldig viktig. Vær sikker på at du får den med.
Greit. Så skal vi gå ned gangen
til ultralydrommet.
Nå, jeg vet at du har hatt en spontanabort.
Vet du hvor langt på vei du var...
- Syv uker. - Syv uker. Ok.
Jeg skal bare ta en titt her.
- Er det et hjerteslag? - Det er hjerteslag. Ja.
Det er så utrolig.
Se på den skjermen.
De fleste kjøper ikke minivan før etter de har fått barn.
Det er ikke derfor jeg kjøpte en minivan.
Så, vi fant ut at vi ville gi dere en tidlig julegave.
Så, mamma og pappa, kan dere åpne dette?
Hva er dette?
Er det hva jeg tror det er?
Er det en ult...
Jeg visste det! Herregud!
Wow!
Jeg er så glad!
Velsigne dere.
Hei, mamma.
Vi bør roe oss ned.
Jeg vet at man ikke kan se så mye, men...
Kanskje du kan... Det er ikke så mye der ennå.
Jeg kan se det. Der er hodet.
Der er det en arm. Der er det et ben.
Jeg tror jeg kan se en nese også.
Herregud, mamma.
Tror du det, mamma?
Det er mye å tenke på nå.
Ja.
Det kommer til å bli en reise.
Jeg, John, tar deg, Andrew...
Til å være min livspartner.
For å elske og ære.
Fra denne dagen.
Hver eneste en av oss
har fjell vi må klatre,
og vi er nødt til å gjøre det. Vi må klatre de fjellene
om vi vil nå vår ultimate oppfyllelse.
Og grunnen til at jeg sier dette er fordi ingen vet det bedre enn meg.
Andrew har hatt sine fjell å klatre.
Vanskelige fjell å bestige.
Jeg kunne ikke ønsket mer for dere, Andrew og John,
enn et ekteskap som det jeg hadde med Andrews mor,
bare lengre.
Tusen takk.
Jeg tror jeg vokste opp
med en følelse av at det var en rett måte å være på.
Vi gjør hermed vårt angrep mot konvensjonell moral!
Ja.
Å skrive boken satte meg fri.
Den brøt meg endelig ut av
den spesielle smalheten
som hadde blitt innskrevet i barndommen min.
Og den ga meg mot til å ha en familie
på en annen måte enn den jeg så for meg da jeg vokste opp.
Du har et sverd og en fiskestang.
Det virker veldig passende.
Og jeg har en fiskestang med agn på.
Hva er agnet?
Det sjøgresset.
Tror du det er fisk i dette vannet?
Jeg vet ikke.
Jeg vet heller ikke.
George, la oss ta på pysj, er du grei.
Pyjamas, vær så snill.
George.
Pyjamas.
Jeg har det med å finne ekstase gjemt i vanlige gleder,
fordi jeg ikke forventet at de gledene skulle bli vanlige for meg.
- Bok fem, ikke sant? - Det stemmer.
Det første kapittelet heter: "Hvordan Shasta La Ut På Reise".
Kapittel 15 heter: "Rabadash den Latterlige".
Ok. Skal vi begynne å lese boken?
- Skal jeg lese den for deg? - Ja.
Hvem er Shasta egentlig?
- Vel, det finner vi ut. - Det kommer vi nok til å finne ut.
Dette er historien om et eventyr som skjedde
i Narnia og Calormen,
og landene der i mellom.
John og jeg har en stor, fantastisk familie.
Ja, sikkert best å la være.
John er den biologiske faren til to barn
med noen lesbiske venner i Minneapolis.
Min beste venn fra college og jeg bestemte at vi ville ha et barn,
så vi har en datter.
Det ser så vakkert ut.
Ingen grunn til å ende det slik.
Og så har John og jeg en sønn, George,
som bor hos oss på fulltid.
Da vi fikk George, var surrogaten vår Laura,
moren til Johns to biologiske barn.
Så, vi er seks foreldre på fire barn,
i tre stater.
- Ja. 33. - 22.
Vet du, Tolstoy sa:
"Alle lykkelige familier er like.
"Alle ulykkelige familier er ulykkelige på sin egen måte",
og jeg pleide å tenke at det kanskje var sant.
Men faktisk,
så tror jeg at ulykkelighet er likt hos de fleste,
og det som er bemerkelsesverdig er alle de ulike måtene
folk er lykkelige på.
Er du klar?
Louisiana Rettsanleggsavdeling.
DITT HJEM FOR RETTSTJENESTER
Hei, kompis.
Jamie, slutt. Ikke gå fra faren din.
Her i virkeligheten...
...er alle forskjellige.
Forskjellige meninger, smaker, personligheter, og oppfatninger.
- Overraskelse! - Overraskelse!
La oss gå inn, alle sammen.
Skål.
For deg.
- Hallo. -Hei, vennen.
Hei, vi er her alle sammen.
Rebecca, Tyler, faren din og meg.
Hallo, alle sammen.
På hvert sonogram, måler de babyen.
Så vi har blitt fortalt
av legene at den mest sannsynlig kommer til å få en normal høyde.
Så uansett om det er en dverg eller en av normal størrelse,
vil vi elske barnet som dukker opp.
Jeg liker alltid å ta med en prosent.
Jeg vil si at det er en 40 % sjanse for at det er en "liten person".
- Hvor fikk du det nummeret fra? - Jeg fant det på.
FØDEAVDELINGEN
Her er hun.
Hun ble født akkurat klokken 08:30.
Som jeg alltid trodde.
Best for deg at du blir vant til å bli holdt, for hun vil holde deg mye.
Vi skal være mye sammen.
Hei, lille du.
Å være bestemor er fantastisk,
- er det ikke? - Jo, det er det.
Hei, Hazel.
Det er datteren min.
Ja.
Jeg er fortsatt i sjokk.