144 millioner kilometer fra Jorden. Det hurtigste, der er skabt.
Et rumfartøj farer ind mod vores sol.
Det lille fartøj på størrelse med en bil
står over for en stjerne, der er en million gange større end Jorden.
En gang var det en umulig mission.
Sonden behøver ny teknologi for at overleve.
Dens mission er at opklare gåderne om vores fantastiske stjerne.
Det er første gang, vi er så tæt på solen.
Det er en stor bedrift at undgå at smelte.
Nye data vil advare om farer fra elektromagnetiske soleksplosioner.
Soludbrud kan mørklægge store dele af verden.
Intet fra Jorden har før været så tæt på vores stjerne.
Det er ukendt territorie. Parker Solar Probe suser igennem det.
Missionen har været under udvikling i 60 år.
Langt om længe rører vi solen.
18 TIMER TIL OPSENDELSE
Cape Canaveral i Florida.
NASA skal hen, hvor ingen mission har været.
De skal ud til solen.
Raketten har stået på rampen og ventet på Parker Solar Probe.
Hun ser smuk ud og er klar til afgang.
I spidsen for forskningen bag den 1,5 mia. dyre mission
er projektforskeren Nicky Fox.
Missionen er en opdagelsesrejse.
Vi skal ud til det sidste område af solsystemet,
som mangler at blive udforsket af et rumfartøj.
Det er som at opdage et nyt kontinent.
Vi har sendt rumfartøjer til alle større områder af solsystemet.
Det er et lille skridt for mennesket
og et stort spring for menneskeheden.
Men vi har aldrig været inde i midten af solsystemet.
Det er ukendt territorie.
Så der er store forventninger om perfektion
før nedtællingen til opsendelsen.
Delta IV Heavy er Amerikas største raket.
Den opsender en 22.000 ton satellit ud i kredsløb om Jorden.
Den lille Parker Solar Probe vejer blot 680 kilo.
Men den behøver kraften fra opsendelsen
for at nå farten til at kunne rejse de 144 mio. km til dens mål...
...vores sol.
Solen opretholder alt liv på Jorden.
Solsystemet blev skabt af solens tilstedeværelse.
Man kan opstille 109 jordkloder langs solens overflade
og proppe mindst en million jordkloder ind i den.
Det vil tage et jetfly knap seks måneder at flyve rundt om solen.
I midten er der en stor atomreaktor, der maser atomer sammen
og skaber en temperatur på 27 millioner grader.
Udenom er der en stor kugle af overhedet plasma.
En elektrisk ladet sky, der opstår, når atomer flås itu
af varme og tryk, der overgår vores forstand.
Denne utrolige kraft fra solen ændrer sig hele tiden.
Derfor studeres den døgnet rundt
på NASAs Goddard Space Weather Research Centre.
Virkelige billeder af solen, såsom disse, filmes
af NASAs solobservatorier, der er i kredsløb om Jorden.
Når vi befinder os uden for atmosfæren med et kamera,
finder vi solen meget mere spændende.
Dette eksplosive miljø syder af energi.
Magnetiske og elektriske felter ændrer sig hele tiden.
Det er fantastisk at se, hvor dynamisk solen er.
Dynamisk og hærget af gigantiske eksplosioner,
der slynger stråling og partikler mod Jorden.
Man ser masser af små glimt.
Disse små glimt er flere gange større end for eksempel USA.
De er enorme, og store mængder energi udløses.
Det er svimlende at tænke på.
Denne energi kan indimellem føre til enorme soludbrud.
Denne udblæsning af materialer kan hamre ind i Jorden.
De ryster Jordens magnetfelt.
Det er en af grundene til, at vi fokuserer så meget på solen.
På Jorden er vi lykkeligt uvidende om disse eksplosioner
flere millioner kilometer væk i rummet.
Kun få nulevende personer har mærket effekten
fra et stort soludbrud.
Men for 159 år siden
skabte det hidtil største kendte soludbrud kaos på Jorden.
Den første september, 1859.
Astronomen Richard Carrington tegner billeder af solpletter,
som ses gennem et teleskop i hans hjem i landsbyen Redhill.
Dengang studerede folk solens overflade.
Hver dag sad Carrington i sit observatorie,
teleskopet i hans hjem.
Han iagttog solen og lavede en skitse af det aktive område.
Ved et utroligt tilfælde sad han og lavede en skitse,
da et enormt soludbrud opstod.
Carrington kunne se store lyspletter dukke op på sin skitseblok,
fordi udbruddet var så kraftigt,
at der dukkede lyse pletter op på soloverfladen.
Carringtons tegning viser det største soludbrud til dags dato.
For forskerne er det det første tegn på,
at soludbrud kan ødelægge vores teknologi på Jorden.
18 timer efter bryder helvedet løs på Jorden.
Telegrafkabler sender gnister. Kompasser snurrer rundt.
Det var enormt. Det var så stort, at det skabte en solstorm.
Den bøjede Jordens magnetfelt
og sendte energi ud i strålingsbælterne.
Nordlyset kunne ses helt ned til Cuba.
Steder, hvor man aldrig havde set nordlyset.
Steder som Australien, Storbritannien og tilmed Florida.
Solstormen, der spredte kaos på hele kloden,
kaldes i dag Carrington Event.
I 1859 var den nyopfundne telegraf
det eneste middel til langdistancekommunikation.
Elektromagnetiske partikler bombarderer Jorden.
Dette har store følger. Det nedbryder kommunikation.
Telegrafens nedbrud i fire dage i 1859 lyder ikke så slemt i dag.
Men forestil dig, at al elektronisk kommunikation og elnettet
bryder sammen i flere måneder.
Det har store følger for samfundet.
Hvis det skete i dag,
og vi ikke fik advarsler om at slukke elnettet,
kunne man miste alle transformatorer på USAs kyster.
Det kunne tage flere år at genoprette strøm til kysterne.
Tænk, hvis du mistede internettet nu. Panik ville bryde ud.
Man kunne miste GPS.
Mange af os har brug for GPS til for eksempel logistik.
De fleste storbyer har kun mad nok til cirka 12 timer.
Mangler man et logistisk netværk, kan man ikke forsyne folk i byen.
Når en orkan rammer, hvad gør vi så?
Vi forlader byen og søger tilflugt i en by i nærheden.
Den mulighed har man ikke ved en Carrington Event.
Mister man hele kystlinjen, er der ingen tilflugtssteder.
Ingen ved, hvornår der kan opstå en Carrington Event igen.
Det kunne ske lige nu.
Forestil dig, at det skete lige nu.
Det ville være alvorligt. Så virkningerne skal dæmpes.
Det vil kræve tidligere advarsler om solstorme.
Til det formål behøver vi data,
som vi kun kan få ved at tage til solen. Så det gør vi.
Ti, ni, otte, syv, seks,
fem, fire, tre, to...
Den 12. august, 2018.
I de tidlige morgentimer er Parker Solar Probe klar til opsendelse.
10 MINUTTER TIL OPSENDELSE
Teamet er utrolig spændt før denne opsendelse.
Vi er stærkt knyttet til dette rumfartøj.
Vi har set hende vokse op for øjnene af os i så mange år.
For os er hun et menneske og en del af teamet.
Det er hende, der skal ud på rejsen og gøre fantastiske opdagelser.
Statustjek før nedtælling.
-Drivmotor. -Klar.
-Hydraulik. -Klar.
Opsendelsen er nok den farligste del af missionen.
Man sidder oven på enorme tanke med sprængstoffer.
En kontrolleret eksplosion.
Hvis man mister herredømmet, er det ude med én.
Ni, otte, syv, seks, fem,
fire, tre, to, en, nul.
Opsendelse af Delta IV Heavy Rocket
med Parker Solar Probe. En mission for at kaste lys
over gåderne om vores nærmeste stjerne, solen.
Hun var klar til at komme af sted. For første gang i måneder
var jeg målløs over at se hende oplyse himlen.
Tårnet frit. Ti sekunder inde i flyvningen.
Selvom man er nogle kilometer fra raketten,
er der kraftig larm fra opsendelsen.
Det dundrer i brystet .
3 MINUTTER 55 SEKUNDER EFTER OPSENDELSE
De to løfteraketter i siden kører på fuldt tryk.
De begynder at brænde og falder af.
Den i midten tager over som hovedløfteraketten.
147 kilometer over Caribien deler raketspidsen sig.
6 MINUTTER 10 SEKUNDER EFTER OPSENDELSE
Forskere og ingeniører i fire forskellige kontrolcentre i USA
følger hvert sekund af Parker Probes rejse.
30 minutter senere rev andet trin sig løs.
37 MINUTTER 09 SEKUNDER EFTER OPSENDELSE
Parker Probe forlader omsider Jorden.
85 DAGE TIL SOLEN
Flere tanker går gennem mit hoved på samme tid.
Stolthed, det fantastiske skue, men også separationsangst.
Min øjesten har forladt kloden.
Jeg håber, hun skriver om alle sine data.
Hele Parker Probes mission vil tage syv år.
Det er en af de mest komplekse navigationsudfordringer i rummet.
24 kredsløb.
Hver fører de sonden stadig tættere på solens korona.
Men denne rute har en vigtig første fase.
En passage af Venus for at bruge planetens tyngdekraft
til en håndbremsevending for at rette Parker ind mod solen.
Der må ikke ske fejl.
For at sigte mod Venus skal sonden starte sin sidste motor punktligt.
Således får vi mest fart, og hvis vi ikke rammer Venus,
får vi ikke det ønskede kredsløb.
Men Venus er et mål i bevægelse.
Vi må ikke sigte på Venus' position.
Vi må sigte på der, hvor Venus vil være om flere uger.
Det er som en snigskytte.
Hvis en snigskytte sigter på et mål 1.000 m væk,
må han sigte meget nøjagtigt for at ramme.
Men Venus flytter sig, og det medfører problemer.
En kugle flyver cirka 600 meter i sekundet.
Så det tager den næsten to sekunder at flyve 1.000 meter.
Snigskytten må sigte på det sted,
hvor målet vil være to sekunder ude i fremtiden.
Selv for 1.000 meter skal beregningerne være nøjagtige.
Med over 50 millioner kilometer og 50 gange højere fart end kuglen
venter der NASA-teamet en endnu vanskeligere opgave.
For at sigte i den rigtige retning har sonden en sidste motor
på rakettens tredje trin, og den burde være tændt lige nu.
Tredje trin er en raketmotor, der kun kan tændes én gang.
Så det skal ske korrekt. Vi har kun én chance.
Kontrolcentret følger flyvningen
ved at modtage de såkaldte telemetrisignaler fra sonden.
Men nu er der et problem.
Der er telemetriudfald fra tredje trin.
Fartøjet burde have delt sig det seneste minut.
Telemetri fra fartøjet,
som er dens eneste måde at kommunikere på, er slået fejl.
De kan ikke gøre andet end at vente.
Ingen ved, om NASAs Parker Solar Probe er i knibe eller ej,
for den taler ikke længere med kontrolcentret.
Vi ser telemetriudfald fra tredje trin.
Telemetrien, som burde sendes til Jorden,
når ikke kontrolcentret.
Det frustrerer forskerne og ingeniørerne,
der ønsker bekræftelse om, at den sidste raket er brændt.
Fartøjet burde have delt sig.
Det er svært at træffe beslutninger.
Det eneste, man kan se på jorden, er et NASA-tv-signal,
en udarbejdet animation af det, der burde ske i rummet.
Men uden bekræftelse
kan NASA-billedet blot være en dyr tegnefilm.
Hvis noget er gået galt, kan man ikke rette op på det.
Det er ikke Hubble-teleskopet.
Intet kan ændres efter opsendelsen.
Er fejlen alvorlig, vil missionen mislykkes, men kort efter...
Vi er blevet meddelt, at tredje trin sender data til en jordstation.
Telemetrien er genetableret.
Parker Probes' signal bliver modtaget af en station.
Den bekræfter den sidste afbrænding.
Vi har bekræftet deling af rumfartøjet.
Sidste motor har revet sig løs,
og Parker Probe er nu trygt på vej mod Venus.
Denne rejse til solen stod øverst på ønskelisten,
da NASA blev dannet i 1950'erne.
Missioner til Mars, Saturn og tilmed Pluto er lykkedes.
Kun solen er stadig uudforsket. Det er det sidste ukendte område.
Vigtigheden i at besøge solen blev dengang understreget
af den unge forsker, dr. Eugene Parker. Han opdagede solvinden.
Strømme af elektrisk ladede kernepartikler,
der suser væk fra solen i alle retninger.
Parkers matematiske teori viser, at vinden indhyller Jorden.
Dette udgør en fare for astronauter uden for Jordens beskyttende skjold.
Parkers teori var revolutionær. Mange troede ikke på ham.
Jeg husker, hvor vrede folk var.
De påstod, jeg havde lavet en fejl, og jeg sagde "værsgo".
"Her er fem linjer med algebra. Har jeg har lavet en fejl? Vis mig det."
Den fare, Parker opdagede, bliver større ved soludbrud
eller andre udbrud, der øger den dødbringende stråling.
Astronauterne, der landede på månen, var i fare.
Men de blev kun udsat et par dage.
I dag står bemandede missioner til Mars højt på NASAs dagsorden.
Selv inden i rumfartøjet
vil Mars-astronauter risikere strålingsforgiftning.
Minus 15.
NASA indser, at man er nødt til at rejse til solen.
Men i 50 år er de ikke i stand til det.
I starten mente man, at det var umuligt.
Man manglede teknologien til det.
Men midt i 2.000'erne fik man teknologien.
Vi kunne nu bygge en solsonde.
Det er ikke overraskende,
at en rejse til solen længe blev set som umulig.
Vi betragter vores stjerne med ærbødighed og ærefrygt.
For os er det en massiv klode på himlen.
Men i virkeligheden er overfladen ikke massiv.
Plasma og utallige lysstråler udskydes fra dens nukleare kerne.
Ovenover er koronaen, solens atmosfære.
Den flimrende sky ses som en ring om solen,
når der er total solformørkelse.
Eller på billeder som disse taget af NASAs specialteleskoper.
Indersiden af koronaen er en gåde,
som Parker Probe måske kan bidrage til at opklare.
Koronaens yderkanter længst fra den nukleare kerne
er varmere end solens overflade,
hvilket på sær vis trodser de kendte fysiklove.
Den gule overflade, vi er vant til,
er cirka 6.000-7.000 grader celsius.
Men når man bevæger sig væk fra solens overflade
og ind i den ydre atmosfære, som kaldes koronaen,
er der faktisk millioner af grader. Det er helt vildt.
Hvis man træder væk fra et lejrbål,
bliver det koldere. men sådan er det ikke med solen.
Hvis éns lejrbål er solen,
bliver man varmere end nogensinde, hvis man træder væk.
For at opklare den gåde og opdage,
hvordan solens varme sender farlige stråler mod os,
er Parker Probe nødt til at nå sit mål.
Fartøjet er fyldt med en lang række instrumenter.
Nu er spørgsmålet blot,
om Parker Probe kan bringe dem trygt frem til målet.
35 DAGE TIL SOLEN
Parker Solar Probe suser frem mod Venus
med forbløffende 109.000 km/t.
Med den fart ville man hurtigt kunne køre fra kyst til kyst i USA.
New York til LA ville tage cirka to et halvt minut.
Da farten øges, skal de sørge for, at instrumenterne virker.
Går noget galt, skyldes det nok opsendelsen.
Noget kortsluttede, flyttede sig eller gik i stykker.
Er der et problem, kan man modsat med éns iPhone eller computer
ikke gå ned og få det ordnet.
Et efter et slås systemerne til og sender data tilbage.
Processen tager flere uger. Der er meget at tjekke.
Sonden er på størrelse med en bil,
men en enorm mængde komponenter er proppet ind i den.
En antenne opfanger data om magnetfelter.
Det eneste kamera om bord fotograferer solvinden.
Analysatorer opfanger hurtige partikler, når de suser ud i rummet.
Men kun ét instrument har evnen
til at modstå solens fulde kraft.
Det gæveste instrument på rumfartøjet er sondeskålen.
Den søger i solens miljø
og måler det, der kommer hamrende ind mod fartøjet fra solen.
Solens partikler strømmer ind i skålen og bliver ledt videre
ind i detektorer, der måler fart og temperatur.
Skålen blev skabt af solforskeren, Justin Kasper.
Solen vil være 400-500 gange lysere på nært hold, end den er på Jorden.
Så blottede overflader, såsom forsiden af skålen,
bliver måske op til 1.500-1.600 grader celsius.
Jeg vil have, at solvinden strømmer ind i den.
Så jeg kan ikke sætte et værn henover.
Den skal være åben og rettet mod solen.
Robotinstrumenter til udforskning i rummet har været hans livsværk.
Så er den der. Sådan!
Tre, to, en. Vi har antændelse.
Jeg var et lille barn, da rumfærgeprogrammet lettede.
I fjerde klasse sad jeg og stort set alle andre elever i USA
i vores kantiner og så den direkte sending... Undskyld.
T-minus 15 sekunder.
Som du ser, gjorde det indtryk på mig.
Vi skulle se en Challenger lette.
25. rumfærgemission sendes op, og den er kommet fri fra tårnet.
Det var første gang, en ikke-astronaut skulle ud i rummet.
Men 60 sekunder efter opsendelse gik det galt.
15 sekunder, Fart: 870 meter i sekundet.
Vi sidder der i kantinen og fatter ikke, hvad der er sket.
Det øjeblik forandrede mig.
Kasper vil udforske rummet,
men på en måde, der mindsker risikoen.
En stor funktionsfejl.
Jeg blev forbløffet over,
at de var villige til at løbe risikoen.
Jeg ville have, det fortsatte, men jeg syntes,
at det mest risikable burde gøres med robotter.
Så jeg blev interesseret i rumudforskning med robotter.
Jeg ville være en del af det.
Kasper arbejder med sit solskåldesign i mere end ti år.
Han tror, at varmeresistente metaller,
såsom titan, zirconium, molybdæn og wolfram,
kan modstå solens varme.
Men Kasper har ikke nok sollys til at afprøve teorien.
Med en fransk kollega drøftede jeg
min idé om et instrument,
men jeg kunne ikke overbevise NASA, medmindre jeg havde meget sollys.
Hvordan gør jeg?
Løsningen på dr. Kaspers problem lå skjult i Frankrigs landskab.
I Pyrenæerne
ligger der et anlæg, som er præcis det, han behøver.
De tusinder af spejle i solovnen
afbøjer og leder solens varme og lys mod ét parabolsk spejl
på højde med en 13 etagers bygning
og ind i ét brændpunkt.
Laboratoriets chef, Marianne Belat-Pichelin,
tester råmaterialer i solens fokuserede varme.
Alt lyset samles. Dette kan ses ved at bruge vand.
For at vise den høje solmængde
brænder vi træet omgående.
Jeg stikker det ind i brændpunktet, og straks ser man, at det brænder.
I brændpunktet kan der blive op til 3.500 grader celsius.
Det er tre gange så varmt som det meste vulkanlava.
Rigelig varmt til at smelte en stålstang.
Testene her overbeviser NASA om, at Kaspers solskål,
lavet af varmeresistent wolfram, vil overleve solens varme.
Vores kolleger i Frankrig hjalp os med testene,
så vi kunne komme fra en simpel idé
til solsondens skål.
33 DAGE TIL SOLEN
I kontrolcentret viser tjek af skålen og andre instrumenter,
at alt har overlevet opsendelsen.
Det er et stort skridt mod succes.
Men nu venter der en ny forhindring.
Når vi passerer Venus, vil vi blive afskåret fra fartøjet.
I et kort stykke tid vil vi ikke få meldinger fra fartøjet.
Vi må bare vente, til hun dukker frem på den anden side af Venus.
Uden meldingerne er man som en forælder,
der er bekymret for sit barn, der ikke har ringet.
Uafbrudt kontakt ville være at foretrække.
Men nogle steder er det umuligt at opnå radiokommunikation.
Sonden når frem til Venus. Den vil være uden for radiokontakt.
Når den dukker op igen, afhænger missionen af én ting.
Den skal ramme den nøjagtige bane til solen.
33 DAGE TIL SOLEN
Parker Solar Probe havde ingen radiokontakt bag Venus.
Da den dukker frem igen, sender den data om, at navigationen er perfekt.
Den har kurs mod solen.
Så langt væk kan kontrolcentret ikke påvirke dens skæbne.
Tæt på solen kan man ikke tale med fartøjet.
Solen er en bredbåndet radiokilde. Så den sender støjende
på alle frekvenser og overdøver rumfartøjet.
Rumfartøjet må klare sig selv.
Resten af turen tager solvinden til, og farerne bliver større.
Hun må klare sig selv i kredsløbet.
Det tager lyset otte minutter at nå fra solen til Jorden,
så man kan ikke finstyre missionen.
Hvis fartøjet har et problem, skal det selv kunne løse det.
Men på Jorden følges farerne nøje.
Ligesom meteorologer, der advarer os om orkan,
forudser NASAs forskere rumvejret,
som solen skaber i solsystemet.
Deres vejrudsigter afslører, hvilke farer solen sender mod Parker.
Vi laver rum-vejrudsigten
for at beskytte NASAs robotmissioner.
Rumvejr kan skade instrumenterne.
Det kan svitse dem og få dem til at bryde sammen.
Vejrmeldingsteam advarer ikke kun Parker mod solens farer.
De advarer også astronauter som dem på den internationale rumstation.
Det er stråling.
Det kan skade astronauten, hvis det ikke blokeres.
Man behøver et værn.
På Jorden er vi alle beskyttet af Jordens magnetfelt.
Det er vi ikke ude i rummet.
En mission til solens korona
hjælper os til bedre at forstå den slags fænomener.
Det vil give os data, som vi kan indføre i vejrudsigtsmodellerne,
så vi bedre kan forudsige vejret.
Tæt på solens varme afhænger Parkers overlevelse nu af én ting.
Dens 12,5 centimeter tykke varmeskjold.
Det mest forbløffende udstyr er varmeskjoldet.
Det er afgørende for os. Det tilvejebringer skygge
og holder fartøjets skrog køligt. Så det er meget vigtigt.
Varmeskjoldet er resultatet af ti års arbejde
af ingeniøren Betsy Congdon.
Betsy er en superstjerne. I over ti år
har hun viet sit liv til at sikre, at varmeskjoldet dur.
Hun kalder den sin 2,4 meter frisbee.
Det bliver varmt,
så varmeskjoldet skal forblive mellem fartøjet og varmeskjoldet.
Så skjoldet beskytter fartøjet mod solen. Det er som en parasol.
Rent teknisk er varmeskjoldet overraskende enkelt.
Bag skjoldets reflekterende, keramiske belægning
er der lag af et kulstofskomposit.
Skjoldet er så effektivt, at sondens instrumenter
bevarer den normale arbejdstemperatur.
Skjoldet vil opleve temperaturer på 1.400 grader celsius.
Det giver så effektiv skygge, at rumfartøjets hovedskrog
vil være 30 grader celsius, hvilket er som på en skøn sommerdag.
Da intet styres fra Jorden, sørger følere bag varmeskjoldet for,
at skjoldet tilpasser sig for at give fartøjet ly mod varmen.
Når sollys rammer følerne, kommer der straks en reaktion.
Fartøjet ved, når det vender den forkerte vej
og korrigerer uden menneskets indblanding.
Det er et automatisk system, der handler, uden vi gør noget.
Det ved, hvad det skal gøre, og korrigerer.
Sonden må korrigere sig selv de næste syv år,
når det farter rundt om solen gang på gang.
Det vigtige system bliver snart sat på prøve for første gang.
Temperaturen stiger.
Sonden når frem til solen.
24 DAGE TIL SOLEN
Parker Solar Probe har taget en omvej til solen.
Fra opsendelsen har den rejst millioner af kilometer til Venus
og derpå endnu flere kilometer for at nå solens atmosfære.
Man håber nu, at data, der er opsamlet af de mange instrumenter,
som er pakket ind i hver en krog af det lille rumfartøj
omsider vil bidrage til at opklare solens største gåder.
Flyveturen gennem plasmaskyerne i koronaen
vil gøre os bedre til at forudse farligt rumvejr,
der kan skabe kaos i det moderne samfund.
Det, vi i dag lærer om vores sol, vil i fremtiden
styre vores søgning efter liv andre steder i universet.
Det er vigtigt at forstå nye beboelige planeter i universet.
Der er liv på Jorden, takket være solen.
Vi er så langt væk fra solen, at det ikke er for varmt
og tæt nok på, til at vi har flydende vand.
Solen er vores stjerne. Den giver os lys og varme.
Vi kan ikke undvære vores stjerne. Men den er gennemsnitlig.
Den er som mange andre stjerner i andre solsystemer.
Et studie af solen giver os viden om,
hvordan andre stjerner i galaksen muligvis fungerer.
Første november, 2018.
4 DAGE TIL SOLEN
Parker Solar Probe når 286.400 km/t.
Det er nu det hurtigste objekt, mennesket har skabt.
Det når ind i området, hvor solvinden tager til,
og koronaen bliver varmere. Det er missionens mål.
At være så tæt på en stjerne
er som at køre ind i midten af en kernereaktor.
Intet menneskeskabt har nogensinde trodset så store farer.
Det er utrolig varmt. Energipartiklerne vil være ekstreme.
Det er et utrolig ugæstfrit sted.
Varmen er enorm. Temperaturen på overfladen
af kulstofsvarmeskjoldet er over 1.000 grader.
Instrumenterne inde i skyggen virker stadig.
Teknologien, der var nødvendig til rejsen,
er gevaldig.
På Jorden ser vi lys som en ren og vægtløs kilde.
Tæt på solen rammer lys som et hammerslag.
Trykket fra lysets fotoner,
dets enkelte energipakker, skubber sonden med fysisk kraft.
Alt, hvad der styrer solsystemet, kommer fra solen.
Energipartikler, lys og solvind kommer fra solen.
Det er fantastisk at røre det.
Det er begyndelsen på en omskrivelse af videnskabens fagbøger.
Vi har skabt et rumfartøj, der kan overleve i solens atmosfære.
Det er en utrolig bedrift.
Det er øjeblikket, vi har knoklet for gennem alle disse år.
Adskillige timer og grå hår.
Jeg havde ingen grå hår før missionen.
Missionen slutter ikke.
Men 5. november, 2018, kl. 22.27 EST
når Parker Probe frem til sit første mål.
En milepæl i menneskets udforskning af rummet.
Dette er perihelium.
Det nærmeste menneskeheden har været på en stjerne.
At flyve gennem koronaen for første gang er helt utroligt.
Det er ukendt territorie,
og Parker Solar Probe suser gennem det.
Tekster af: Nicklas Pedersen