140 millioner kilometer fra jorden, raskere enn noe som er bygget...
En romsonde forsvinner i solen vår.
Farkosten på størrelse med en bil-
-står overfor en stjerne en million ganger større enn planeten vår.
Det ble sett på som et umulig oppdrag.
Enestående ny teknologi gjør at romsonden overlever.
Den skal avdekke stjernen vår sine gåter.
Vi har aldri vært så nær solen før.
Nå vet vi hvordan vi unngår å smelte.
Nye data skal advare-
-om solens elektromagnetiske utbrudd.
Solstormer kan føre til store strømbrudd i verden.
Ingenting fra jorden har vært så nært stjernen vår før.
Det er ukjent terreng solsonden Parker suser igjennom.
Ekspedisjonen har vært planlagt i 60 år.
Nå får vi endelig nærkontakt med solen.
18 TIMER TIL OPPSKYTING
Cape Canaveral i Florida.
NASA skal dit ingen har vært før.
De skal til solen.
Raketten på oppskytingsrampen har ventet på solsonden Parker.
Nå er hun ferdig pyntet, vakker og klar for avreise.
Ansvarlig for ekspedisjonen, som koster 1,5 milliarder, er Nicky Fox.
Det er en spennende oppdagelsesferd. Det er siste skanse av solsystemet-
-som blir utforsket av et romfartøy.
Det er som å utforske et nytt kontinent.
Vi har sendt romfartøy til alle store områder i solsystemet.
Et lite skritt for et menneske, et gigantisk sprang for menneskeheten.
Men vi har aldri reist inn mot sentrum av solsystemet.
Det er ukjent terreng.
Alt må være perfekt-
-før nedtellingen og oppskytingen.
"Delta IV Heavy", USAs største rakett,-
-sender 23 000 kilo tunge spionsatellitter i bane rundt jorden.
Den lille solsonden Parker veier bare 6800 kilo.
Men den trenger den kraftige oppskytingen-
-for å tilbakelegge de 140 millioner kilometerne til målet...
Nemlig solen vår.
Solen sørger for livet på jorden.
Solsystemet ble til takket være dens tilstedeværelse.
109 jordkloder kunne stables i solens høyde.
Og det er plass til over en million jordkloder i den.
Den er så svær at det ville tatt et jagerfly seks måneder å fly rundt.
I kjernen ligger en enorm atomreaktor som kverner atomer sammen-
-og skaper temperaturer på 15 millioner varmegrader.
Rundt ligger et tykt lag av glovarm plasma.
Den elektrisk ladde skyen skapes-
-når atomer rives i stykker av enorm varme og trykk.
Solens enorme kraft er i konstant forandring,-
-og blir derfor overvåket på NASAs romværsenter.
Ekte bilder av solen, som disse,-
-er filmet av NASAs romsonder i bane rundt jorden.
Når man filmer fra rommet,-
-blir solen enda mer interessant.
Et eksplosivt miljø syder av energi.
Magnetiske og elektriske felt flyter i konstant forandring.
Det er enestående å se hvor dynamisk solen er.
Dynamisk, og full av enorme eksplosjoner-
-som slynger stråling og partikler mot jorden.
Man ser mange små lysglimt.
Hvert av dem er flere ganger så stort som USA.
Massive mengder energi blir frigjort. Det er ufattelig.
All den dynamiske energien skaper svære solstormer.
Enorme mengder partikler slynges inn i jordkloden-
-og ryster ved jordens magnetfelt.
Det er en av grunnene til at vi overvåker solen nøye.
På jorden er vi lykkelig uvitende om disse massive eksplosjonene-
-som inntreffer millioner av kilometer unna.
Få som lever i dag, har opplevd en stor soleksplosjon.
Men for 159 år siden-
-skapte den største soleksplosjonen vi har vært vitne til, kaos på jorden.
1. september 1859.
Den engelske astronomen Richard Carrington tegner solflekker.
Han projiserer dem med et teleskop hjemme i landsbyen Redhill.
Verden over observerte folk solen.
Hver dag satt Carrington i observatoriet sitt, i huset sitt,-
-projiserte solen og skisserte de aktive områdene.
Ved en utrolig tilfeldighet, mens han satt der en dag,-
-oppsto et kraftig utbrudd.
Carrington så flekker med hvitt lys på skissearket.
Eksplosjonen var så kraftig at det ble synlig på soloverflaten.
Carringtons tegning registrerte det største kjente utbruddet til nå.
Det er første tegn på-
-at solstormer kan ødelegge teknologien på jorden.
Etterdønningene er voldsomme 18 timer senere.
Telegraflinjer gnistrer og tar fyr. Kompasser løper løpsk.
Det var enormt. Det utløste en geomagnetisk storm.
Slike stormer deformerer jordens magnetfelt,-
-masse energi havner i strålingsbeltene.
Nordlys kunne ses helt til Cuba.
Steder folk aldri hadde sett nordlys før.
I Australia, Storbritannia og Florida kan man ha sett nordlys.
Den geomagnetiske stormen som utløste kaos verden over,-
-er kjent som Carrington-hendelsen.
I 1859 er den nyoppfunne telegrafen-
-det eneste verktøyet for langdistansekommunikasjon.
Elektromagnetiske partikler som bombarderer jorden fra utbruddet,-
-får alvorlige konsekvenser. Kommunikasjonslinjene blir ødelagt.
I 1859 mistet de telegrafen i fire dager,-
-noe som ikke virker så betydningsfullt i dag.
Men et tap av all elektronisk kommunikasjon-
-og alle kraftledninger, i flere uker og måneder,-
-får enorme konsekvenser for samfunnet.
Det anslås at om det skjer i dag og vi ikke senker spenningen,-
-kan vi miste alle transformatorene langs USAs kystlinjer.
Det kan ta tiår å få strømmen tilbake.
Om vi hadde mistet internett nå, ville panikken brutt løs.
Man kan miste all GPS-tilgang.
Mange er avhengige av GPS for logistikk.
De fleste storbyene i verden har kun mat til de neste tolv timene.
Uten logistikk kan man ikke forsyne byene.
Når det er tornado eller jordskjelv, flykter folk til nærliggende byer.
Vi har ikke muligheten til det under en Carrington-hendelse.
Mister man hele kystlinjen, er det ingen steder å flykte til.
Ingen vet når en Carrington-hendelse skjer igjen.
Det kan skje akkurat nå.
Om det hadde skjedd nå, ville det vært ille.
Vi må døyve effekten av dette.
For å døyve effekten kreves tidlige varsel om solstormer.
Da trenger vi informasjon som vi kun får om vi reiser til solen.
Og det er det vi gjør.
Ti, ni, åtte, syv, seks-
fem, fire, tre, to, én...
12. august 2018.
Det er tidlig om morgenen. Solsonden Parker er klar for oppskyting.
TI MINUTTER TIL OPPSKYTING
Teamet venter spent på oppskytingen.
Vi er nært knyttet til dette romfartøyet.
Vi har fulgt oppveksten hennes i mange år.
Hun er en person for oss, en av teamet.
Det er hun som skal ut på denne fantastiske oppdagelsesreisen.
-Statussjekk før nedtelling. -Klart.
-Hydraulikk? -Klart.
Oppskytingen er det farligste ved ekspedisjonen.
Det er en enorm mengde eksplosiver inne i bildet.
Det er en kontrollert eksplosjon.
Mister man kontrollen, er det over og ut.
Ni, åtte, syv, seks, fem,-
-fire, tre, to, én, null.
Delta IV-raketten stiger til værs med NASAs solsonde Parker.
Et vågalt oppdrag som skal avdekke gåtene til solen vår.
Hun var klar til å dra. For første gang på lenge hadde jeg ikke ord.
Det var et vakkert syn som lyste opp himmelen.
Klar av tårnet. Ti sekunder inn i reisen.
Selv om vi står flere kilometer unna,-
-er lyden så voldsom at det rister i brystet.
TRE MINUTTER OG 55 SEKUNDER SIDEN OPPSKYTINGEN
Siderakettene yter maksimalt.
Når de har brent ut, løsnes de,-
-og motoren i midten overtar som hovedmotor.
150 kilometer over Karibia åpner nesen på raketten seg.
SEKS MINUTTER OG TI SEKUNDER SIDEN OPPSKYTING
Forskere og ingeniører i kontrollrom landet over-
-følger hvert sekund av solsonden Parkers reise.
30 minutter senere deler den seg igjen.
37 MINUTTER OG NI SEKUNDER SIDEN OPPSKYTING
Solsonden Parker har endelig forlatt jorden.
85 DAGER UNNA SOLEN
Jeg har mange tanker i hodet samtidig.
Jeg er stolt og nyter skuet, men samtidig har jeg separasjonsangst.
Ungen min har forlatt planeten.
Jeg håper hun skriver hver dag om alt hun opplever.
Solsonden Parkers oppdrag varer i syv år.
Det er en av de mest utfordrende romferdene noensinne.
Gjennom 24 baner snor den seg stadig nærmere solens korona.
Ruten har en avgjørende første etappe.
Venus' gravitasjon skal utnyttes til en hårnålssving-
-som sender Solsonden Parker i bane rundt solen.
Her er ikke rom for feil.
For å nå Venus må motoren tennes på nøyaktig riktig tidspunkt.
Det er der vi får farten vår. Bommer vi på Venus,-
-er oppdraget spolert.
Venus er et bevegelig mål.
Vi kan ikke sikte på Venus,-
-men der Venus er om flere uker når vi kommer.
Det er som en skarpskytter.
Om en skarpskytter sikter på et mål 900 meter unna,-
-må han sikte presist for å treffe.
Venus er et bevegelig mål. Det gjør det enda vanskeligere.
Prosjektilets fart er på 220 kilometer i timen.
Det tar nesten to sekunder før det når frem.
Skarpskytterne må sikte på det punktet der målet vil være om to sekunder.
Selv med en avstand på 900 meter må utregningene være presise.
Med en avstand på 51 millioner km, og med 50 ganger så høy hastighet som en kule,-
-står NASA overfor en enda vanskeligere oppgave.
39 MINUTTER SIDEN OPPSKYTING
For å treffe riktig har romsonden-
-én siste motor festet til tredje steg av raketten.
Den burde starte når som helst.
Rakettmotoren med fast drivstoff fyrer av én gang.
Det må bli riktig, vi får kun ett forsøk.
Hovedkontrollen følger hvert sekund av reisen-
-via radiobølger fra sonden. Dette kalles telemetri.
Men et problem har oppstått.
Vi mangler telemetri fra tredje fase.
Fartøyet skulle ha løst seg det siste minuttet.
Telemetrien fra sonden,-
-dens eneste kommunikasjonsmetode, har feilet.
Nå må de bare vente.
Ingen vet om NASAs solsonde Parker har problemer.
Den kommuniserer ikke lenger med hovedkontrollen.
Vi mangler telemetri fra tredje fase.
Radiobølgene fra instrumentene når ikke frem.
Det er frustrerende for forskerne og ingeniørene,-
-som vil ha en bekreftelse på at den siste motoren har fyrt av.
Fartøyet skulle ha løst seg det siste minuttet.
Det er vanskelig å trekke slutninger.
De på bakken ser en tv-overføring fra NASA,-
-en animasjonsfilm av det som bør skje i rommet nå.
Men uten bekreftelser-
-er dette kanskje bare en kostbar tegnefilm.
Er noe galt, kan det ikke repareres.
Det er ikke Hubble-teleskopet. Etter oppskyting er vi maktesløse.
Er det en alvorlig feil, er oppdraget spolert. Men like etter...
Vi har fått høre at tredje fase sender data til en bakkestasjon.
Telemetrien er oppe og går igjen.
Solsonden Parkers signal blir fanget opp av en mottakerstasjon.
Den siste raketten har fyrt.
Det bekreftes at romfartøyet har løst seg.
Den siste motoren er løs.
Solsonden Parker er trygt på vei mot Venus.
Ekspedisjonen til solen sto øverst på listen for romutforskning-
-da NASA ble opprettet på 1950-tallet.
Ekspedisjoner til Mars, Saturn og Pluto har vært vellykkede.
Kun solen er uutforsket. Den er siste skanse.
Viktigheten av en ekspedisjon til solen ble belyst-
-av den unge forskeren Eugene Parker. Han oppdaget solvind.
Strømmer av ladde partikler-
-blir slynget fra solen i alle retninger.
Parkers matematiske teori viste at solvinden innhyller jorden.
Det utgjør en fare for astronauter utenfor jordens beskyttende skjold.
Parkers teorier var så revolusjonerende-
-at mange var skeptiske.
Jeg husker hvor opprørt enkelte ble. De trodde jeg hadde regnet feil.
Jeg svarte: "Vær så god, her er fem linjer med algebra."
"Vis meg hva som er feil."
Faren blir større når flares og andre utbrudd-
-forsterker den dødelige strålingen.
Astronautene som landet på månen, var i faresonen.
Men de ble kun utsatt for det i noen dager.
En bemannet ekspedisjon til Mars er nå en prioritet for NASA.
Selv inni romfartøyene-
-vil fremtidige marsfarere være utsatt for stråling.
Minus 15.
NASA har innsett at vi må reise til solen.
Men på 50 år har de ikke fått det til.
Før trodde man at det var umulig, at vi ikke hadde teknologien til det.
Men på 2000-tallet ble det gjort teknologiske nyskapninger-
-som tillot oss å bygge en solsonde.
Det er ikke overrasende at det lenge ble sett på som umulig.
Vi ser mot stjernen vår i respekt og ærbødighet.
Den er fast tilstede på himmelen vår.
Men den har ingen fast overflate. Den består av plasma,-
-og utallige lysstråler skyter ut fra fusjonskjernen.
Over ligger solens atmosfære, koronaen.
Den glødende ringen rundt solen ses kun ved solformørkelse-
-eller på bilder tatt med NASAs spesialteleskoper.
Inni koronaen gjemmer det seg et mysterium-
-som solsonden Parker kan forklare.
Koronaens ytre kanter, lengst fra den glovarme kjernen,-
-er enda varmere enn solens overflate.
Det motstrider våre kjente fysiske lover.
Den synlige overflaten-
-har en temperatur på 6000-7000 grader celsius.
Men når man beveger seg bort fra solens overflate-
-til den ytre atmosfæren som vi kaller koronaen,-
-er det faktisk flere millioner grader. Sprøtt!
Trekker man seg unna et bål, blir det kaldere.
Men solen fungerer ikke slik.
Om bålet ditt er solen,-
-blir man bare varmere hvis man trekker seg unna.
For å finne svaret på det-
-og på hvordan solens kjerne sender farlige solstråler mot oss,-
-må solsonden Parker nå målet sitt.
Romfartøyet er fullpakket av måleinstrumenter.
Nå gjenstår det å se-
-om solsonden Parker kan bringe dem trygt frem.
35 DAGER UNNA SOLEN
Solsonden Parker suser mot Venus-
-med en fart på utrolige 110 000 kilometer i timen.
Med den hastigheten tar man seg raskt fra kyst til kyst i USA.
New York til LA ville tatt 2,5 minutt.
Da hastigheten øker, må de forsikre seg om at instrumentene virker.
Har noe gått galt, skjedde det nok under oppskyting.
Noe kan ha kortsluttet, forflyttet seg eller gått i stykker.
I motsetning til en iPhone eller en datamaskin-
-kan den ikke repareres.
Én etter én skrur systemene seg på og sender data tilbake.
Prosessen tar flere uker. Det er mye å undersøke.
Solsonden Parker er på størrelse med en bil,-
-men den er proppfull av komponenter.
Antenner samler data om magnetiske felt.
Kameraet om bord tar bilder av solvinden.
Partikler fanges opp og analyseres.
Men bare ett instrument tåler solens vrede fullt ut.
Det modigste instrumentet vårt er solsondens kopp.
Den er ute, og eksponert, og den måler-
-det som krasjer inn i fartøyet fra solen.
Partikler fra solen fanges i koppen-
-og ledes til detektorer, som måler hastighet og temperatur.
Koppen er utviklet av solforskeren Justin Kasper.
Solen kommer til å lyse 400-500 ganger sterkere enn på jorden.
Alle eksponerte overflater, som koppens topp,-
-vil nå temperaturer på 1500-1600 grader.
Og jeg vil at solvinden skal flyte inn,-
-så jeg kan ikke sette et beskyttende lokk på.
Den må være vidåpen.
Utforming av roboter til romforskning er hans livsverk.
Tre, to, én. Antenning.
Jeg var et lite barn da romfergeprogrammet startet.
I fjerde klasse samlet elevene i USA seg i skolekantinene-
-for å se direktebilder av oppskytingen.
T minus 15 sekunder...
Det gjorde et sterkt inntrykk på meg.
Vi skulle se oppskytingen av Challenger.
Da tar den 25. romfergen av, og den er gått klar av rampen.
Det var første gang en som ikke var astronaut, en lærer,-
-skulle ut i rommet.
Og 60 sekunder senere inntraff ulykken.
T minus 15 sekunder, hastighet på 3200 km/t.
Vi satt der i kantinen og måpte.
Det forandret livet mitt.
Kasper vil utforske rommet-
-på en måte som minimaliserer tapet av menneskeliv.
Det var en gedigen teknisk feil.
Jeg ble grepet av hvor villige de var til å utsette seg for en slik risiko.
Jeg ville at det skulle fortsette,-
-men at det farligere arbeidet burde utføres av roboter.
Jeg ble interessert i å utvikle roboter til romforsking.
Jeg ville bidra.
Kasper utviklet koppen til solsonden i over ti år.
Legeringer av metaller som tåler høy varme,-
-som titan, zirkonium molybden og wolfram,-
-kan muligens tåle solens varme.
Men ingen steder har sollys nok til å teste teorien.
Jeg fortalte en fransk kollega at jeg hadde en god idé,-
-men at jeg ikke kunne overbevise NASA uten kraftig sollys.
Svaret på Kaspers spørsmål gjemte seg på den franske landsbygden.
I Pyreneene ligger det forskningssenteret han trengte.
Solovnens flere tusen speil reflekterer solstrålene-
-i ett stort parabolsk speil, som er 13 etasjer høyt.
Så fokuseres de mot ett punkt.
Assisterende direktør Marianne Belat-Pichelin-
-tester forskjellige materialer i den konsentrerte solvarmen.
Lyset er konsentrert. Man ser fokuset ved hjelp av vann.
For å vise konsentrasjonen av sollys-
-brenner vi denne stokken.
I fokuspunktet tar den fyr med en gang.
Fokuseringspunktet kan nå en temperatur på 3500 grader.
Det er tre ganger så varmt som vulkansk lava.
Det er mer enn nok til å smelte en stålbjelke.
Tester gjort her overbeviste NASA om at Kaspers kopp-
-laget av varmeresistent wolfram, tåler solens varme.
Våre franske kollegaer hjalp oss foreta alle tester.
Slik ble en enkel idé til koppen på solsonden.
33 DAGER UNNA SOLEN
I hovedkontrollen viser tester av koppen og andre instrumenter om bord-
-at alt overlevde oppskytingen.
Det er et stort skritt i riktig retning. Men nå ligger et annet hinder i veien.
Vi vil havne i skyggen av Venus,-
-så i en kort periode hører vi ikke noe fra sonden.
Vi må vente til den dukker opp bak Venus.
Det er som en forelder som ikke hører fra ungen sin:
"Han har ikke ringt!"
Man vil ha kontakt hele tiden, men det går ikke.
Noen steder er det umulig å holde radiokontakt.
Solsonden når Venus og vil være utenfor rekkevidde.
Når den dukker opp igjen, er det avgjørende for ekspedisjonen.
Den må treffe den presise kursen mot solen.
33 DAGER UNNA SOLEN
Solsonden Parker har vært utenfor rekkevidde bak Venus.
Da den dukker opp igjen, viser data-
-at navigasjonen er perfekt.
Den har kurs mot solen.
Den er så langt fra jorden at hovedkontrollen ikke har noen makt.
Nær solen kan man ikke kommunisere med fartøyet.
Solen sender høylytte radiobølger på alle frekvenser-
-som overdøver romsonden. Den er på egenhånd.
Herfra blir solvinden sterkere, og farene øker.
Hun er overlatt til seg selv mens hun går i bane.
Det tar åtte minutter for lys å reise fra solen til jorden.
Så det er ikke mulig å fjernstyre romsonden.
Har romsonden et problem, må den fikse det selv.
På jorden blir farene nøye overvåket.
Lik meteorologer som advarer om stormer og orkaner,-
-varsler NASAs forskere romværet som solen skaper i solsystemet.
Dette varslet viser hvilke farer solen sender mot solsonden Parker.
Vi varsler romværet. Først og fremst for å beskytte NASAs ekspedisjoner.
Romvær kan skade instrumenter.
De kan bli brent til søppel.
Disse værvarslerne advarer ikke bare solsonden Parker,-
-men også astronauter, som de på Den internasjonale romstasjonen.
Det er stråling.
Det kan skade astronauten om den ikke blir blokkert.
Her på jorden er vi alle beskyttet av jordens magnetfelt.
I rommet er ikke det tilfellet.
En ekspedisjon til solens korona-
-vil gi oss viktig lærdom om slik aktivitet.
Vi får dataene vi trenger å plotte inn i modellene våre-
-for å varsle romværet bedre.
Den nærmer seg varmen fra en stjerne.
Solsondens overlevelse avhenger nå av-
-det 13 centimeter tykke skjoldet.
Hovedelementet er varmeskjoldet.
Det skygger for solen og holder romsonden kjølig.
Varmeskjoldet er resultatet av ti års arbeid-
-av ingeniøren Betsy Congdon.
Betsy er en helt. I over ti år-
-har hun viet livet sitt til å sørge for at varmeskjoldet virker.
Hun kaller det "en frisbee med åtte føtter".
Det begynner å bli varmt,-
-og varmeskjoldet må beskytte romsonden konstant.
Det beskytter sonden fra solen. Det er en parasoll.
Varmeskjoldet er overraskende ukomplisert.
Bak skjoldets reflekterende keramiske overflate-
-ligger lag av en spesialutviklet karbonsammensetning.
Skjoldet er så effektivt at sondens instrumenter holder normal varme.
Varmeskjoldet blir utsatt for temperaturer opp mot 1400 grader.
Det er så effektivt at romsondens hoveddel-
-holder rundt 30 grader. Som en flott sommerdag.
Uten fjernstyring fra jorden er det små sensorer-
-som sørger for at det justerer seg og beskytter sonden fra varmen.
Når sollyset treffer sensorene, responderer skjoldet umiddelbart.
Romsonden vet når det ligger feil, det retter seg opp på egenhånd.
Det er et selvstendig system som opererer uavhengig av oss.
Det vet hva det må gjøre.
Og det må den gjøre de neste syv årene-
-når den svinger rundt solen gang på gang.
Systemet skal settes på prøve for første gang.
Temperaturen stiger.
Romsonden nærmer seg solen.
24 DAGER UNNA SOLEN
Solsonden Parker har tatt en rundtur på vei mot solen.
Etter oppskytingen i Florida dro den millioner av kilometer til Venus.
Og millioner av kilometer derfra til en stjernes atmosfære.
Nå håper man at data samlet fra instrumentene-
-som er stappet inn i hver avkrok av romsonden,-
-skal avdekke solens største gåter.
Flyturen i plasmaskyene til solens korona-
-vil hjelpe oss varsle det farlige romværet-
-som kan skape kaos i vårt moderne samfunn.
Den kunnskapen om solen som vi tilegner oss nå,-
-vil være nyttig for vårt stadige søk etter annet liv i universet.
Det er viktig å forstå beboeligheten på nye planeter.
Vi vet at livet fins på jorden takket være solen.
Vi befinner oss i en beboelig sone.
Vi er så langt fra solen at her ikke er for varmt,-
-og nær nok til at her fins flytende vann.
Solen er stjernen vår. Den gir oss lys og varme.
Vi ville ikke vært her uten den. Men den er en vanlig stjerne.
Lik mange andre stjerner i mange andre solsystemer.
Ved å studere solen får vi et innblikk-
-i hvordan stjerner i hele galaksen fungerer.
1. november 2018.
4 DAGER UNNA SOLEN
Solsonden Parker når en fart på 200 000 km/t.
Det er nå det raskeste objektet mennesket har skapt.
Det når området der solvinden akselererer og koronaen varmes opp.
Det betyr at den "tar på solen".
Å være så nær solen-
-er som å kjøre en bil inn i kjernen av en atomreaktor.
Ingenting menneskeskapt har utført noe lignende.
Det er utrolig varmt. Partiklene er ekstreme.
Det er et nådeløst område.
Varmen er enorm. Temperaturen på overflaten av varmeskjoldet-
-er på over 1000 grader.
Alle instrumentene fungerer ennå.
Den vitenskapen og teknologien som ligger bak,-
-har vært enestående.
På jorden ser vi på lys som vektløst.
Så nær solen treffer lyset som en hammer.
Presset fra lysets fotoner-
-treffer romsonden med fysisk kraft.
Alt som kontrollerer solsystemet vårt, kommer fra solen.
Solpartikler, lys, solvind, alt kommer fra solen.
Det er utrolig å komme så nært.
Nå må lærebøkene skrives på nytt.
Vi har konstruert et romfartøy som tåler nærkontakt med solen.
Det er en enorm bragd.
Det er dette vi har jobbet hardt for i alle år.
Mange timer og grå hårstrå. Jeg hadde ikke grått hår da jeg begynte.
Ekspedisjonen er ikke over.
5. november 2018, klokken 04.27,-
-når solsonden Parker sin første destinasjon.
Det er en milepæl i menneskets utforsking av rommet.
Det er perihelium,-
-det nærmeste menneskeheten har vært en stjerne.
Det er enestående å sveve rundt koronaen for første gang.
Det er ukjent terreng solsonden Parker suser igjennom.
Tekst: Rolf Clement Johannessen