14,5 miljoner mil från från Jorden, och med en otrolig hastighet
närmar sig en rymdsond solen.
Den är inte större än en bil
och stjärnan den möter är en miljon gånger större än vår planet.
Det här ansågs vara omöjligt
så den behöver unik, ny teknologi för att klara sig.
Dess uppdrag är att lösa mysteriet med vår fantastiska stjärna.
Det är första gången vi är så nära solen.
Det är en bedrift att komma dit utan att smälta.
Ny data kan varna
för farorna med elektromagnetiska explosioner.
Solstormar kan orsaka strömavbrott i stora delar världen.
Inget från Jorden har varit så här nära solen förut.
Det är ett outforskat område
och Parker Solar Probe är nu på väg.
Uppdraget har planerats i 60 år
men nu har vi äntligen kontakt med solen.
18 TIMMAR TILL UPPSKJUTNING
Cape Canaveral, Florida.
NASA ska bege sig dit ingen har varit förut.
De ska resa till solen.
Raketen har stått på startrampen
i väntan på Parker Solar Probe.
Den ser jättefin ut och den är redo att ge sig av.
Den som ansvarar för tekniken under det dyra uppdraget
är projektforskaren Nicky Fox.
Det är inspirerande. Det är en upptäcktsfärd
till det sista området i solsystemet
och det ska utforskas av en rymdsond.
Det är som att upptäcka en ny kontinent.
Vi har skickat farkoster till alla stora områden i vårt solsystem.
Ett litet steg för människan, men ett jättekliv för mänskligheten.
Men vi har aldrig varit i solsystemets centrum.
Det är ett outforskat område.
Vi har press på oss att allt ska klaffa
när raketen ska lyfta.
Delta IV Heavy, USA:s största raket
skjuter upp spionsatelliter som väger 22,5 ton.
Den lilla Parker Solar Probe väger bara 675 kg.
Men den behöver en kraftfull uppskjutning
för att uppnå den hastighet som krävs för att färdas till...
...vår sol.
Solen upprätthåller allt liv på Jorden.
Hela solsystemet har skapats av dess massiva närvaro.
Man kan rada upp 109 planeter Jorden över solens yta
och få plats med en miljon, eller fler, inne i den.
Det skulle ta ett jetflygplan ett halvår att flyga runt solen.
I dess inre finns en enorm reaktor som slår samman atomer
och genererar en temperatur på 15 miljoner grader.
Runt den finns ett klot av het plasma
ett elektriskt laddat moln som bildas när atomer klyvs
av värme och tryck bortom vår fattningsförmåga.
Solens fantastiska kraft förändras konstant.
Därför studerar man den dygnet runt
på NASA:s Goddard Space Weather Research Centre.
Bilder på solen, som den här, filmas
av NASA:s solobservatorier i omloppsbana runt Jorden.
När man använder en kamera i rymden
ser vi att solen är mycket mer intressant.
Det är en explosiv omgivning som sjuder av energi.
Magnetiska och elektriska fält rör sig. Den förändras hela tiden.
Det är otroligt att se hur otroligt dynamisk solen faktiskt är.
Den är dynamisk och skakas av enorma explosioner
som skickar strålning och partiklar mot Jorden.
Man ser många små blixtar.
Dessa är många gånger lika stora som hela USA.
De är enorma och släpper ut stora mängder energi.
Det är häpnadsväckande. All den dynamiska energin
kan ge upphov till solstormar.
Dessa utbrott kan nå Jorden.
De stör Jordens magnetfält.
Därför fokuserar vi på vad som händer med solen.
På Jorden är vi lyckligt ovetande om dessa stora explosioner
många miljoner kilometer bort i rymden.
Få människor har känt av effekterna
av ett stort utbrott på solen.
Men för 159 år sen
orsakade det största solutbrottet vi känner till kaos på Jorden.
1 september 1859.
Den engelske astronomen Richard Carrington ritar av solfläckar
projicerade genom ett teleskop i hans hem i byn Redhill.
På den tiden observerade man solens yta.
Varje dag var Carrington i sitt observatorium
som var ett teleskop han hade hemma.
Han projicerade bilder av solen
och gjorde en skiss av området.
Som av en slump, när han satt där och ritade en dag
inträffade en av de största solstormarna.
Carrington kunde se stora ljusfläckar
på sitt skissblock, för ljuset var så intensivt
att det gav upphov till ljusa fläckar på solens yta.
Carringtons teckning registrerar den största solstormen
som nånsin har skådats. Det är en indikation för forskarna
att solstormar kan förstöra teknologi på Jorden.
Det som följer är otroligt.
Cirka arton timmar senare brakar helvetet lös.
Telegrafledningar fattar eld
och kompasser börjar snurra.
Den var så stor att den blev till en geomagnetisk storm
som förstörde Jordens magnetfält
och energin samlades i strålningsbältena.
Aurora borealis, polarsken, kan ses ända borta i Kuba.
Platser som aldrig hade upplevt polarsken
som Australien, Storbritannien och Florida kunde nu se det.
Den geomagnetiska stormen som spred kaos
är nu känt som "Carrington Event" bland forskare.
1859 är den nyligen uppfunna telegrafen
den enda metoden för att skicka meddelanden.
Elektromagnetiska partiklar som bombarderar jorden
får allvarliga konsekvenser. De förstör kommunikationsmöjligheterna.
Förlusten av telegrafsystemet i fyra dagar, 1859
verkar inte så viktigt i dag.
Men om vi skulle förlora all elektronisk kommunikation
alla kraftnät, i flera dagar, veckor eller månader
får det en enorm effekt på livet och samhället.
Om det skulle hända i dag
och vi inte blev förvarnade om att stänga av kraftnät
kunde vi förlora transformatorer på USA:s öst- och västkust.
Det kan ta flera år, kanske tiotals år, att återfå elen.
Tänk dig att förlora Internet. Det skulle uppstå nationell panik.
GPS kan sluta fungera.
Många är beroende av GPS för logistik till exempel.
De flesta större städer har bara mat som räcker i tolv timmar
så om logistiknätverk inte fungerar
kan inte man inte förse alla med mat.
Vad gör vi vid en orkan eller en jordbävning?
Folk lämnar staden och söker sig till andra städer.
Det valet har vi inte om vi drabbas av ett Carrington event.
Man har ingenstans att ta vägen och söka skydd.
Ingen vet om ett Carrington event kommer att inträffa igen.
Det kan hända nu.
Om nåt sånt skulle inträffa nu
skulle det gå illa. Därför måste vi minimera effekterna.
Det kräver tidigare varningar
om solstormar, och för det behöver vi vetenskaplig data
som vi bara kan få om vi beger oss till solen, så det ska vi göra.
Tio, nio, åtta
sju, sex, fem
fyra, tre, två, ett.
12 augusti 2018.
Tidigt på morgonen är Parker Solar Probe redo att skjutas upp.
10 MINUTER TILL UPPSKJUTNING
Alla som väntar på uppskjutningen är väldigt spända.
Vi är så intimt förknippade med rymdsonden.
Vi har sett henne växa upp inför våra ögon i så många år.
För oss är hon en person, en del av teamet.
Hon är den som ska resa
och upptäcka alla fantastiska saker.
Uppskjutningen är förmodligen den mest riskfyllda delen av uppdraget.
Den sitter på enormt stora tankar med högexplosivt bränsle.
Det är en kontrollerad explosion.
Om man förlorar kontrollen är det över.
Nio, åtta, sju
sex, fem, fyra
tre, två, ett, noll.
Raketen Delta IV Heavy har lyft
med NASA:s Parker Solar Probe. Ett uppdrag som ska kasta ljus
över mysteriet med vår närmaste stjärna, solen.
Hon var redo, och för första gången på månader
blev jag mållös när jag såg henne lysa upp himlen.
Det har gått tio sekunder sen uppskjutningen.
Även om vi var några kilometer bort
är ljudet väldigt intensivt.
Man känner det vibrera i bröstet.
3 MINUTER 55 SEKUNDER SEN UPPSKJUTNINGEN
De två sidoraketerna skjuter upp i luften.
Sen singlar de ner
och den mittersta raketen tar över.
14 mil över Karibiska havet delar sig raketens nos.
6 MINUTER 10 SEKUNDER SEN UPPSKJUTNINGEN
Forskare och ingenjörer i fyra olika kontrollrum
runt om i USA följer varenda sekund av Parker Probes framsteg.
Och 30 minuter senare separeras det andra steget.
37 MINUTER 09 SEKUNDER SEN UPPSKJUTNINGEN
Parker Probe lämnar äntligen Jorden.
85 DAGAR TILL SOLEN
Jag har så många känslor i huvudet på en och samma gång.
Stolthet över hela händelsen,
men också separationsångest.
Det är min bebis, och hon har lämnat planeten.
Jag hoppas att hon skickar data om allt hon ser.
Parker Probes uppdrag ska vara i sju år.
Det är en av de de mest komplexa navigationsutmaningarna i rymden.
24 omloppsbanor
som tar sonden närmare och närmare vår lysande stjärna.
Men den rutten inleds med ett kritiskt moment.
Den ska flyga runt Venus och använda gravitationen
som handbroms när Parker vänder i riktning mot solen.
Det finns inget utrymme för misstag.
För att sikta in sig på Venus, måste den sista motorn avfyras i rätt tid
Då får vi som mest fart, och missar vi Venus
är hela uppdraget förstört.
Men Venus är ett rörligt mål.
Vi kan inte sikta på den plats Venus är
utan där Venus är om flera veckor när vi når dit.
Det är lite som prickskytte.
Om en prickskytt siktar på ett mål 915 m bort
måste han sikta noga för att träffa målet.
Men Venus är ett rörligt föremål, och det medför speciella problem.
En kula färdas cirka 610 m/s.
Det tar därför nästan 2 sekunder att färdas 610 m.
Skytten måste sikta på den punkt
där målet kommer att vara 2 sekunder in i framtiden.
Även om det bara är cirka 600 m, måste uträkningen vara exakt.
Drygt 5 miljoner mil och 50 gånger snabbare än en kula
har teamet på NASA en ännu svårare uppgift att lösa.
39 MINUTER AV UPPDRAGET
För att sikta åt rätt håll har sonden en sista motor
på raketens tredje steg, och den borde avfyras nu.
Det tredje steget är en raketmotor som bara avfyras en gång.
Det måste bli rätt. Vi har bara en chans.
De kan följa varenda steg
via radiosignaler från sonden, så kallade telemetrisignaler.
Men nu finns ett problem.
Vi får inga signaler från tredje steget.
En separation borde ha skett den senaste minuten.
Signalerna från sonden
som är deras enda sätt att kommunicera, fungerar inte.
Det finns inget att göra förutom att vänta.
Ingen vet om NASA:s Parker Solar Probe har fått problem
för den sänder inte längre ut några signaler.
Vi får inga signaler från tredje steget.
Telemetri, signalerna som ska skickas till jorden
når inte kontrollrummet.
Frustration råder bland forskare och ingenjörer
som vill få bekräftat att den sista motorn har avfyrats.
En separation borde ha inträffat den senaste minuten.
Allt de kan se i kontrollrummet är livebilder från NASA.
Det är en animering av vad som borde hända i rymden.
Eftersom de saknar bekräftelse
kan de här bilderna bli en dyr tecknad film.
Och om nåt är fel, kan de inte åtgärda det.
Det här är inte rymdteleskopet Hubble.
Efter uppskjutningen kan inget göras.
Om det är ett allvarligt fel, kommer uppdraget att misslyckas. Men sen...
Vi har fått information om att steg tre skickar ut data.
...mottar de signalerna igen.
Parker Probes signaler har snappats upp.
De bekräftar att allt är som det ska.
Separationen är bekräftad.
När den sista motorn har avfyrats
är Parker Probe tryggt på väg mot Venus.
Den här resan till solen stod överst på önskelistan
när NASA grundades på 50-talet.
Andra resor till Mars, Saturnus och Pluto har varit framgångsrika.
Det är bara solen som är outforskad. Det är deras sista utpost.
Vikten av att resa till solen betonades på den tiden
av den unge forskaren Eugene Parker. Han upptäckte solvinden.
Ett flöde av elektriskt laddade partiklar
skickas ut från solen åt alla håll.
Parkers matematiska teori visar att solvinden omsluter Jorden.
En potentiell fara för astronauter
utanför vår planets skyddande sköld.
Parkers teori var så revolutionär att många misstrodde honom.
Jag minns hur upprörda en del var.
De sa att jag hade räknat fel.
Jag svarade: "Så här är det:"
"Här är fem rader med uträkningar. Visa mig var jag har gjort fel."
Faran som Parker upptäckte blir större när soleruptioner
eller andra utbrott ökar den dödliga strålningen.
Astronauter på månen var i fara
men de utsattes bara i några dagar.
Nu står bemannade rymdfärder till Mars högt uppe på agendan.
Till och med inne i rymdfarkosten
riskerar framtida resenärer till Mars att bli strålskadade.
Minus 15.
NASA inser att vi måste resa till solen.
Men de fick vänta i 50 år.
Först kom man fram till att det var omöjligt.
Man hade inte den teknologi som krävdes.
Men i mitten av 2000-talet fanns teknologin
och vi kunde bygga en sond och flyga den.
Det är inte förvånande att en resa till solen
så länge ansågs vara omöjlig.
Vi ser på vår stjärna med beundran och vördnad.
För oss är den en solid kropp på himlen
men i verkligheten finns det ingen solid yta.
Plasma och strålar av ljus strömmar ut från solens kärna.
Runt solen finns solens atmosfär, koronan.
Ett moln som bara syns som en ring runt solen
vid total solförmörkelse.
Eller på såna här bilder, tagna av NASA:s specialutrustade teleskop.
Inne i koronan döljer sig ett mysterium
som Parker Probe kanske kan förklara.
Koronans yttre lager, som är längst bort från kärnan
är varmare än solens yta.
Det trotsar fysikens kända lagar.
Den synliga ytan, det gula klotet
är cirka 6 000-7 000 grader varm.
Men när man förflyttar sig bort från solens yta
och ut i den yttre atmosfären, koronan
är det flera miljoner grader varmt. Det är helt galet!
Om jag går bort från en lägereld
blir det kallare, men så är det inte med solen.
När lägerelden är solen
blir man varmare än nånsin förut om man rör sig bort från den.
För att lösa det mysteriet och upptäcka
hur solens värme skickar ut farlig strålning mot oss
måste Parker Probe nå sitt mål.
Rymdsonden är full med en mängd olika vetenskapliga instrument.
Den enda fråga är om
Parker Probe kan leverera dem till den plats där de behövs.
35 DAGAR TILL SOLEN
Parker Solar Probe är på väg mot Venus
i en hastighet av 109 000 km/h.
Skulle man köra så snabbt i USA avverkar lätt resan mellan kusterna.
New York till Los Angeles på cirka 2,5 minuter.
När farten ökar måste de se till att instrumenten fungerar.
Om nåt går fel, sker det under uppskjutningen.
Nåt kan ha förflyttats eller gått sönder.
Till skillnad från problem med ens iPhone eller dator
kan man inte gå och få den lagad.
Ett efter ett slås systemen på och skickar tillbaka data.
Processen tar flera veckor. Det är mycket att kontrollera.
Parker Solar Probe är lika stor som en bil
men den är packad med en mängd olika komponenter.
Antenner fångar upp data om magnetiska fält.
Den enda kameran fotograferar solvinden som sveper förbi.
Instrument fångar partiklar
när de rusar genom rymden.
Men bara ett instrument har kraft nog
att stå emot solens raseri.
Det modigaste lilla instrumentet på sonden är SPC.
Det kan se hela omgivningen
och det mäter det som bokstavligen
kommer flygande från solen.
Partiklar från solen strömmar in i SPC-instrumentet.
Där finns detektorer som mäter hastighet och temperatur.
Det är forskaren Justin Kasper som har utvecklat instrumentet.
Solen är 400-500 gånger ljusare
på nära håll än den är från jorden.
Alla exponerade ytor, som framsidan på SPC
kan komma upp i temperaturer på 1 500-1 600 grader.
Jag vill att solvinden ska strömma in i instrumentet
så jag kan inte sätta på ett skydd.
Det måste vara öppet och se rakt in i solen.
Att bygga instrument för rymdfärder
är hans livsuppgift.
Ja! Okej!
Tre, två, ett. Nu lyfter den.
Jag var liten när rymdfärjeprogrammet inleddes.
När jag gick i fyran, samlades varannan elev i USA
i kafeterian för att titta på uppskjutningarna. Ursäkta mig.
15 sekunder till uppskjutning.
Som ni ser har det här påverkat mig.
Vi såg när Challenger sköts upp.
Nu lyfter den.
Nu har den 25 rymdfärjan skjutits upp.
Det var första gången nån som inte var astronaut
skulle åka ut i rymden.
Cirka 60 sekunder senare hände en katastrof.
15 sekunder, hastighet 884 m/s.
Vi satt där i kafeterian och undrade vad som hade hänt.
Det ögonblicket förändrade mig för alltid.
Kasper utforskar rymden
på ett sätt som minimerar risken för mänskligt liv.
Uppenbarligen ett tekniskt fel.
Jag slogs av
vilka risker folk tog för att få åka ut i rymden.
Jag ville att vi skulle fortsätta men jag kände
att vi borde använda robotar för mer riskfyllda uppdrag.
Jag blev intresserad av att utforska rymden med robotar.
Jag ville vara en del av det.
Kasper jobbar med sin SPC i mer än tio år.
Han tror att legeringar av värmeresistenta metaller
som titan, zirkonium, molybden och volfram
kanske kan stå emot värmen från solen.
Men Kasper har ingenstans där han kan testa sin teori.
Jag klagade för en fransk kollega att jag hade
en fantastisk idé till ett instrument
men att jag inte kunde övertyga NASA
om jag inte kunde utsätta det för solljuset.
Svaret på dr Kaspers fråga fanns dold på den franska landsbygden.
I Pyrenéerna
finns ett forskarlabb utrustat med det han behöver.
De tusentals speglarna
reflekterar och riktar solens värme och ljus till en enda stor spegel
som är tretton våningar hög
och har en fokuspunkt.
Labbets chef, Marianne Belat-Pichelin
testar råmaterial i solens värme.
Allt ljus är koncentrerat, och vi kan se det genom att använda vatten.
För att se att hur starkt det är...
Kommer träet att antändas direkt.
Om jag håller den i mitten, ser ni att det börjar brinna direkt.
Det kan bli 3 500 grader varmt.
Det är tre gånger så varmt som vulkanisk lava.
Mer än nog för att smälta en stålbalk.
Tester här övertygar NASA om att Kaspers SPC
gjord av värmeresistent volfram, kommer att tåla värmen från solen.
Våra kollegor i Frankrike hjälpte oss med alla tester
och därmed kunde vi gå från ett enkelt koncept
till en färdig SPC.
33 DAGAR TILL SOLEN
I kontrollrummet visar kontroller av instrumenten ombord
att alla har överlevt uppskjutningen.
Det är ett stort steg mot ett lyckat uppdrag
men nu väntar ett annat hinder.
När den passerar Venus förlorar vi kontakten med sonden.
Under en kort tid kommer vi inte att kunna höra nåt.
Vi måste vänta tills hon dyker upp på andra sidan Venus.
När man inte hör nåt, är det som föräldrar
som oroar sig för att deras barn inte har ringt.
Man vill ha kontakt hela tiden.
Det går inte här. På en plats
är det omöjligt att få några signaler.
Sonden når fram till Venus. Där förlorar de kontakten med den.
När den dyker upp igen hänger uppdraget på en enda sak.
Den måste träffa den exakta banan för att nå solen.
33 DAGAR TILL SOLEN
De har ingen kontakt med Parker Solar Probe, som är bakom Venus.
När den dyker upp visar data att navigeringen är perfekt.
Den är på rätt kurs mot solen.
Så här långt från jorden kan de inte påverka sondens öde.
När den närmar sig solen
kan man inte kommunicera med den.
Solen är som en bredbandsradio. Det innebär att den sänder väldigt högt
på alla frekvenser och dränker rymdsonden.
Rymdsonden får klara sig själv.
Nu blir solvinden starkare och faran ökar.
Hon måste vara uppmärksam.
Det tar åtta minuter för ljuset att färdas från solen till jorden.
Man kan inte styra det här uppdraget.
Om rymdsonden får problem, måste hon kunna åtgärda det själv.
Men farorna övervakas noga här på jorden.
Precis som meteorologer varnar för oväder och orkaner
kan NASA:s forskare förutspå vädret i rymden
som solen ger upphov till i solsystemet.
Deras prognoser visar vilka faror solen skickar i Parkers väg.
Vi gör prognoser
för att vi vill skydda uppdrag i rymden.
Rymdväder kan orsaka skador på instrumenten.
Det kan steka dem och göra dem helt obrukbara.
Såna här team
varnar inte bara Parker för solens faror
utan även astronauter på Internationella rymdstationen.
Det är strålning.
Den kan skada astronauterna om de inte är skyddade.
De måste skydda sig. Här på jorden
är vi skyddade av magnetfältet.
Så är det inte rymden.
Om vi kan besöka solens korona
hjälper det oss att bättre förstå den aktiviteten.
Det ger oss nödvändig information som vi kan lägga in i modellerna
och därmed göra bättre prognoser.
Utsatt för värmen från solen förlitar sig Parker på en enda sak.
Dess 12 cm tjocka värmesköld.
Det mest utmärkande är värmeskölden.
Den är extremt viktig. Det är den som ger skugga
och håller rymdsonden avkyld. Den är oerhört viktig.
Den viktiga värmeskölden tog tio år att utforma
för ingenjören Betsy Congdon.
Betsy är en rockstjärna, och i drygt tio år
ägnade hon hela sitt liv åt att se till att vår värmesköld fungerar.
Hon kallar den sin "stora frisbee".
Sonden blir varm när den närmar sig
så värmeskölden måste befinna sig mellan rymdsonden och solen
så att den skyddar sonden mot solen.
Den fungerar som ett parasoll.
Värmeskölden är förvånansvärt enkelt konstruerad.
Bakom sköldens reflekterande yta
finns lager med kolkomposit.
Skölden är så effektiv att den håller alla instrument
i normal arbetstemperatur.
Skölden kommer att känna av temperaturer på 1 400 grader.
Den ger så effektiv skugga att huvuddelen av rymdsonden
har en temperatur på 30 grader, vilket är som en fin sommardag.
Små sensorer bakom värmeskölden
ser till att den justeras för att skugga sonden från hettan.
Om solljuset träffar en sensor reagerar den direkt.
Om sonden är lite felvänd
rättar den till det utan mänsklig hjälp.
Systemet fungerar utan att vi behöver ingripa.
Den vet vad den måste göra och justerar sig själv.
Sonden måste justera sig själv
de närmaste sju åren när den rör sig runt solen gång efter annan.
Det här systemet ska snart utsättas för det första verkliga testet.
Temperaturen stiger.
Sonden når snart solen.
24 DAGAR TILL SOLEN
Parker Solar Probe har färdats en lång väg mot solen.
Från uppskjutningen i Florida har den färdats till Venus
och ännu längre till utkanten av en stjärnas atmosfär.
Förhoppningen är att data, som samlas in från de olika instrumenten
som täcker varenda liten vrå i den lilla rymdsonden
ska hjälpa dem att lösa solens största mysterier.
Genom att flyga genom koronans plasmamoln
kan vi göra bättre prognoser för det farliga rymdvädret
som kan orsaka kaos i vårt moderna samhälle.
Det vi lär oss om solen i dag kan i framtiden
hjälpa oss att fortsätta leta efter liv i universum.
Att förstå om planeter kan bebos
när vi ser allt fler planeter i universum, är viktigt.
Det finns liv på jorden på grund av solen.
Vi lever i den beboeliga zonen.
vi är tillräckligt långt borta från solen
men nära nog för att det ska finnas vatten.
Solen är vår stjärna. Den ger oss ljus och värme.
Vi skulle inte vara här utan den, men det är bara en vanlig stjärna.
Det finns många andra i många andra solsystem.
Genom att studera vår sol får vi insikter om
hur stjärnor över hela galaxen faktiskt fungerar.
1 november 2018.
4 DAGAR TILL SOLEN
Parker Solar Probe färdas i 288 000 km/h.
Det är nu det snabbaste föremålet som människan nånsin har byggt.
Den befinner sig där solvinden ökar
och koronan värms upp. Det är vad vi menar med att vidröra solen.
Att vara så nära en stjärna
är som att köra en bil rakt in i en kärnreaktor.
Inget som har byggts av människor har utsatts för såna faror förut.
Det är otroligt hett. De energirika partiklarna är extrema.
Det är en mycket fientlig plats.
Hettan är oerhörd. Temperaturen på vår värmesköld av kolkomposit
uppgår till drygt 1 000 grader.
Alla instrument ligger i skugga och fungerar som de ska.
Forskningen och teknologin som har tagit oss hit
är helt otrolig.
På jorden tänker vi på ljus som nåt rent och viktlöst.
Så här nära solen träffar ljuset en som ett hammarslag.
Trycket från ljusets fotoner
dess individuella energipaket, pressar mot sonden med fysisk kraft.
Allt som kontrollerar vårt solsystem kommer från solen.
Energirika partiklar, ljus och solvind kommer från solen.
Det är fantastiskt att få vidröra det.
Det här är början på en omskrivning av vetenskapliga böcker.
Vi har byggt en rymdsond
som kan befinna sig i solens atmosfär.
Det är en otrolig prestation.
Det här är ögonblicket vi har jobbat så hårt för i alla år.
Många, många timmar, många gråa hår.
Jag hade inga gråa hår förut.
Uppdraget är inte över
men 5 november 2018, kl 22.27 på den amerikanska östkusten
når Parker Probe fram till sitt första mål.
En milstolpe i människans utforskning av rymden.
Det här är perihelium.
Det närmaste människan nånsin har kommit en stjärna.
Att färdas genom koronan för första gången är helt otroligt.
Det är outforskat område
och Parker Solar Probe färdas genom det.
Undertexter: Karolina Gustafsson