Dette er den største flokken med grå revhaier på jorden.
700 av dem.
Disse rovdyrene samler seg under fullmånen med én hensikt.
Å spise.
Nå dykker et forskerlag ned.
De bruker moderne teknologi for å fange jakten som aldri før.
Og for å finne ut hva som faktisk foregår inne i den store haisvermen.
700 grå revhaier lever midt i det enorme Stillehavet,
rundt en øy som ikke kan ses fra rommet.
Rundt 400 km fra øya Tahiti, Fakarava-atollen.
Atollen er en ring av korall brutt opp av vann
som forbinder lagunen med havet.
De dypeste av disse kalles kanaler.
Skjult i kanalen lengst sør på Fakarava
er verdens tetteste bestand av grå revhaier.
700 av dem lever i denne koralldalen,
klassifisert som et biosfærereservat av UNESCO.
Mye av oppførselen deres er et mysterium.
Hva lokker dem hit i så enorme antall?
Er det ledere som resten følger?
Et lag på over 20 dykkere og forskere er her for å finne det ut.
Biologen og fotografen Laurent Ballesta leder laget.
Forsiktig, sett den ned.
Laurent og laget hans har vært her før.
For fire år siden sjekket de rykter om enorme stimer med grouperfisk
som kom hit for å formere seg under fullmånen i juni,
som for dem er et signal om at de skal legge egg.
Ryktet var sant.
Fakaravakanalen er stedet for en av verdens største samlinger.
17 000 groupere.
Det var uunngåelig at de lokket haier til seg.
Det var så mange av rovdyrene at laget telte dem gang på gang.
Et kamera dekket hele lengden av den sørlige kanalen,
rundt 800 meter.
Videoen avslørte det vanvittige antallet 700.
705, for å være presis.
Det er den høyeste tettheten noen noensinne har sett.
Nysgjerrigheten til Laurent og laget er sterkere enn frykten.
De ville undersøke stedet om natten, blant hundrevis av haier.
Det vi observerte, da vi oppdaget dette stedet,
var at haiene som var samlet på middels dybde om dagen,
plutselig ville dykke til bunns
og svømte hit og dit langs bunnen av passet.
Vi turte ikke å nærme oss.
Vi holdt oss ti meter over dem.
Vi filmet dem på avstand, med beina krøket sammen oppe ved skuldrene.
Vi var redde for å la noe dingle nær de kjevene.
Vannet var fullt av haier, en ugjennomtrengelig ball av dem.
Vi begynte å dykke dypere, langs kanten.
Vi holdt avstanden, men var litt nærmere bunnen.
Den var fortsatt ugjennomtrengelig. Hva foregår i midten av den
flokken når vi er på utsiden?
På den dybden kom haiene borti oss fra tid til annen.
Dæven!
Vi innså at vi ikke var målene, vi var bare hindre.
Dæven!
Det var da vi forsto at det var et slags sosialt system.
Vi begynte å mistenke at vi så ulike rovstrategier.
Det ante oss... Det vekket en intuisjon.
Jeg tenkte: "La oss teste det, se om det er vitenskapelige fakta."
Laurent håper å bevise at haiene er langt smartere enn vi tror.
De neste dagene blir kritiske.
Fullmånen i juni vil utløse samlingen av groupere.
Det er da haiene går berserk.
Månen er en tikkende klokke for både forskerne og fiskene.
En nedtelling til en massakre.
Det er ikke tilfeldig at 700 haier samles ved Fakarava.
De er her på grunn av øyas historie.
Å kjenne til den geologiske fortiden avslører den biologiske nåtiden.
Fakarava ble født for rundt 70 millioner år siden.
Så fort vulkanen hadde steget opp fra dypet av Stillehavet,
begynte revene å kolonisere kysten.
Snart var øya omringet av en ring av korall.
I nord hindret ferskvannet fra elvene korallen i å vokse,
som førte til en nesten tre kilometer bred åpning i revet.
Ilden ble slukket, og i løpet av de neste to millioner årene
forsvant vulkanen mens revet vokste videre.
Men det viser fortsatt sporene etter de eldgamle elvene: kanalene.
Passet i nord tar brorparten av tidevannet,
så strømmen som når ned til kanalen i sør er mild.
Den behagelige strømmen er fordelaktig.
Den er svak nok til at korallen vokser og blir ly til fisk,
men sterk nok til å gi en konstant flyt av mat til alle.
Haier trives også i strømmen.
Om dagen brukes den til hvile, om natten brukes den til jakt.
Strømmen er den første ledetråden til hvorfor haiene samles her.
Men for å få se hele bildet,
må Laurent dissekere rovdyrenes bevegelser.
Han har bedt tre forskere om å lage en 3D-modell for å hjelpe ham.
De skal begynne med å plassere antenner i bunnen av passet.
Styrken på strømmen er ikke lik.
Om vi vet omtrent hvor i kanalen de er og hvor aktive de er,
og vi har en viss forståelse av styrken på strømmen,
kan vi se hvordan oppførselen deres varierer.
Basert på testingen vår
må vi nok plassere mottakerne med 100 meters mellomrom.
Ja, nettopp.
Vi prøver å plassere de akustiske mottakerne best mulig,
for å sørge for at vi fanger opp merkede haier
der de tilbringer det meste av tiden. De beste stedene er nær veggene.
Men også der de skal jakte om natten,
så vi kan sammenlikne aktiviteten om dagen og natten.
Det er vanligvis
en stor haistim her, alle på samme sted.
Så alle disse mottakerne kan oppfatte noe.
Kult, da må vi bare sette dem ut.
De må få tillatelse fra myndighetene til å installere 25 antenner,
siden haiene her er vernet ved lov.
22 er 1, 0, 1, 7, 9, 9.
1, 1, 3, 1, 2, 2.
Men å installere 25 antenner er det lette.
1, 1, 5, 3, 3, 4.
Det neste steget er å utstyre 40 haier med elektroniske merker,
så de kan spore hver eneste bevegelse.
De grå revhaiene holder avstand.
Akkurat som dykkerne er de forsiktige.
Disse rovdyrene er også bytter for fire meter lange hammerhaier.
Bra, så vi har... VHF fungerer fint.
Med antennene installert
er det på tide å finne ut hvordan man får merkene i buken på haiene.
Merkene vil vise forskerne akkurat når haiene går til aksjon,
om de forlater kanalen noen ganger
og om alle 700 handler som én eller hver for seg.
Vi har en hai her.
Om alt går som planlagt,
vil de kunne spore hver eneste hais bevegelser.
Og laget har nok et verktøy.
Et spionkamera dekket av sensorer, klart til å festes til en hai.
La oss prøve det og se.
Dette er første gang Yannis dykker ned i flokken om natten.
Han og Laurent skal teste
en overraskende teknikk for å plassere kameraet på en hai.
Men det er ikke sikkert haiene samarbeider.
Forskere ved Stillehavsatollen Fakarava må jobbe i mørket,
for haiene er for forsiktige om dagen og umulige å komme innpå.
Om natten gjør jakten dem dristigere.
Forskning har vist at å legge en hai over på rygg
fører den inn i en hypnotisert, kataleptisk tilstand.
Men det ble gjort med haier som kjente til og ble matet av dykkere.
Nå tester Laurent og laget hans det her, midt i et etegilde.
Utrolig nok fungerer immobiliseringsteknikken.
Dette er et sirkustriks som kan ende opp som vitenskap.
De trenger en stor hai som kan bære kameraet.
Det er viktig at de to forskerne koordinerer.
Hver hai reagerer ulikt.
Noen lar seg ikke hypnotisere, og det er da de kan bite.
Yannis mener at denne er for liten. Laurent slipper den fri.
Mens de leter etter en større hai,
foregår det en jakt som aldri før er dokumentert.
Det er en murene.
En grå revhai ville aldri angrepet en så stor murene alene.
Men sammen nøler flokken ikke.
Etter to timer gir Yannis og Laurent opp.
Det er for vanskelig å feste kameraet.
De må finne en annen måte, og det raskt.
Tilbake i hovedkvarteret ser Yannis på de første bildene.
Noe slår ham.
Det ser ut som haiene muligens danner partnerskap og jakter i par.
En av de mest fascinerende tingene om haiene
i Fakaravakanalen er det sosiale systemet haiene har.
Spørsmålet er hvorfor de danner sosiale forhold.
Ved å holde seg nær hverandre,
kan en hai se en annen hai som tar et bytte og dra nytte av det.
Tenk deg at det er en revfisk her, en hai ser den,
angriper, går etter revfisken, den kommer seg unna.
En annen hai ser den haien jage revfisken,
så ser den revfisken og klarer å få tak i den.
Ved å henge nær hverandre kan jeg se om du får tak i mat
eller jager etter bytter, og jeg kan dra nytte av det.
Veldig enkelt, men det kan drive oss til å danne sosiale forhold.
Det kan være noe i partnerskapsteorien,
men den avdekker flere mysterier som må løses.
Er parene partnere eller rivaler? Jakter et par alltid sammen?
Jakter de hver natt?
En hai trenger bare mellom tre og fire kilo fisk i uka.
Så den trenger teoretisk sett ikke å jakte hver 24. time.
De elektroniske merkene kan hjelpe laget med å finne svar.
Men bare om de klarer å feste dem til disse dødelige rovdyrene.
Alle andre steder i verden
fisker forskere etter haier med krok og snøre for å merke dem.
Men ved Fakaravaatollen
har forskerne valgt å immobilisere dem for hånd,
for så å bruke en lasso til å få dem opp til båten.
Ingen har forsøkt denne cowboy-teknikken på en grå revhai før,
bare på hvittippede revhaier.
Det er langt mer skånsomt for haien,
men det er store sjanser for at noen kan bli bitt.
Et problem med hypnosen er vekten til dyret.
En hai synker om den ikke svømmer.
Om du immobiliserer en, synker den som regel ned,
og kjevene havner rett ved beina dine.
Dæven!
Laurent har tatt det som en utfordring.
Han er fast bestemt på å få det gjort.
Ok, Yannis, du må gi meg litt slakk.
Johann, jeg skal dra fra den andre siden.
Akkurat her. Bra.
Slakk. Gi den slakk, slakk, slakk.
Den er god, folkens. Vi har den.
Det blir flere. En, to, tre.
Ja.
Å, det var...
-Flink gutt. -Ikke ta på den.
Like ved, like ved!
Når haien ligger med buken i været,
er han mye roligere, og det er lettere for oss å merke ham.
Haien er også mindre stresset med buken i været.
Yannis forsøker å implantere det første elektroniske merket.
Overflaten på huden er veldig hard.
Det er mange tykke muskellag før du kommer inn i hulrommene.
Så, selv om disse innsnittene ser ganske dramatiske ut,
er det en del ting du må huske.
Det første er at haier lever ganske voldsomme liv,
spesielt når de parer seg.
Hannen biter hunnen,
og hunnene kan bli revet opp ganske kraftig.
Vi får hunner med enorme arr,
mye større enn noe vi påfører dem med denne kniven.
Så de er naturlig tilpasset store skader.
Og derfor har de veldig imponerende immunsystemer
og leges svært raskt.
Vi har fanget haier et par dager etter at de ble merket,
og såret er allerede grodd.
-Du kan slippe. -Ja.
Én, to, tre. Snu ham og løsne tauet.
Den stikker av for egen maskin. Perfekt.
Vi vet i alle fall at hun er frisk.
Laget håper å merke minst 40 haier og følge dem i et helt år.
De får vite alt haiene finner på.
Om de forlater kanalen eller blir der. Om de jakter hver natt.
Om alle jakter sammen og om de påvirkes av månesyklusene.
Men å merke 40 haier er lettere sagt enn gjort.
Herregud!
Her i Fakaravakanalen
merker forskere haier med en lassoteknikk,
mens de prøver å unngå å bli angrepet av andre haier.
Én, to, tre!
Der er den.
Denne haien er blitt bitt under paring. Eller på jakt etter bytter.
De kan glefse mot hverandre.
Det er en hann, folkens. Den første hannen.
Denne haien er større, så Yannis skal prøve å feste spionkameraet.
-Kom tilbake til meg. -Snu den.
-Bra. -Ja.
-Ok. -Det er den beste måten.
Ok, dytt den frem og slipp.
De har merket ni haier den første natten.
Men de er ennå langt unna målet på 40.
Laget har telt haier hver 3. dag. 416, så 480.
520. Antallet fortsetter å stige når de nærmer seg fullmånen.
Om dagen danner haiene tre grupper som dykkerne kaller "murer",
et uttrykk som ble funnet opp av oppdagelsesreisende på 60-tallet
som var de første som så flere hundre haier slik på linje.
Murene dannes på svært nøyaktige steder.
I fire år har Laurents lag observert
at haiene hviler seg på strømmer i kanalen.
Når de forlater en strøm, kommer andre inn og erstatter dem.
Akkurat som trekkfugler i V-formasjoner.
De stopper bare for å få tennene pusset av rensefisker.
Forskerne oppdager at kameraet har falt av haien.
Yannis Papastamatiou ser etter ledetråder om flokkens oppførsel.
En av tingene vi kan se på videoen,
er at haien med kameraet ofte er sammen med
dette individet, med den skadde ryggfinnen.
Det kan bety at det er et sosialt bånd mellom de to haiene.
Det neste vi vil vite er om det også gjelder om natten.
Danner disse dyrene for eksempel sosiale bånd mens de jakter?
Det er nesten fullmåne.
Så det er på tide å ta i bruk Laurents mest komplekse oppfinnelse.
Denne buen kombinerer både fotografi og video
for å kunne fange opp jakten på et hundredels sekund.
Og med 32 synkroniserte kameraer kan man bevege seg rundt inne i et 3D-bilde.
Laget aner ikke hva haiene vil syns om den høyteknologiske fremmede.
De første bildene tas på dagtid, blant alle fiskene.
Men bare det kommende mørket vil avsløre
hva som skjer når 700 haier blir 700 jegere.
Kom igjen, kom igjen!
I dagslys virker resultatene fra forskernes 3D-bue lovende.
Nå må de vente på at lyset blir til natt.
Kanalen er ikke akkurat et fullt spiskammer.
Den er mer som et samlebånd med mat
som ruller stadig raskere ettersom fullmånen i juni nærmer seg.
Nå er det nok bytter til å mate mange sultne haier.
Én etter én kommer det dusinvis av fiskearter fra lagunen
til kanalen, som om de har en avtale.
Alle plasserer seg ved porten til havet
for å gi larvene en sjanse til å overleve, langt unna revets rovdyr.
De er klare til å sende yngelen ut i strømmen og det åpne havet.
For øyeblikket er det bare noen få grouperfisker i kanalen.
Men snart vil det være så mange som 17 000, og haiene vet det.
Disse hvetebrødsdagene skal snart bli til et blodbad.
Bare noen dager før etegildet til de 700 haiene,
forbereder forskerne seg på å dokumentere hendelsen.
Mens Antonin og Thibault jobber med buen, er det Yannis' siste natt ute på oppdrag.
Han skal endelig plassere det 40. og siste elektroniske merket.
Når nattens mørke faller på,
er fiskene halvveis i søvne og mindre årvåkne for farer.
Det er da en hai slår til.
Høyhastighetsvideoen avslører de ulike fasene i et angrep.
Haiene tiltrekkes åpenbart av lyd.
Synet hjelper også til, men her i skyggene
har haien en spesiell fordel.
Den kan oppfatte fiskens elektromagnetiske felt
ved hjelp av følsomme celler rundt munnen
som kalles Lorenzinis ampuller.
Den elektriske stimulansen fungerer bare opptil 30 cm fra munnen.
Jo mer opphisset fisken er, jo mer intenst er det elektriske feltet.
Om den kunne spille død, ville haien trodd den var en ting
og ignorert den.
For seg selv er en hai klønete.
Den er på sitt beste i en flokk, der alle beveger seg sammen.
Bildene viser at flokken lykkes med 25 % av forsøkene sine.
Sammenlikn det med en ulveflokk, kjent for å være effektiv,
som bare fanger 14 % av byttene sine.
Bildene viser at de omringer byttet for å avskjære fluktveier.
Lagarbeid er helt klart en fordel.
Men det er en annen historie med byttet trengt opp i et hjørne.
Hver hai krever sin del.
Det er godt med bytter ved Fakarava, så det er ikke noe problem.
Før eller siden vil alle de glefsende kjevene bli mette.
Men kjever er nytteløse om byttet skjuler seg.
Laget gjør en forbløffende observasjon.
De grå revhaiene følger de hvittippede, kjent som korallhai,
som, med sin evne til å dukke inn i hull og komme baklengs ut,
er de eneste som kan jage ut bytter som skjuler seg i revet.
Det er et nytt og opplysende aspekt ved oppførselen deres.
Denne haiflokken kan utnytte evnene til en annen art.
Merkene på haiene
sender informasjon hver gang de passerer nær en av antennene.
Etter en uke samler Johann og Antonin inn dataene.
Antennene settes ut igjen hver kveld for å fortsette sporingen.
Det er en ulik farge for hver av haiene vi har merket.
Du kan se to grupper, den ene gruppen holder seg her...
På havsiden av stupet.
Og den andre gruppen er langt mer aktive.
De bruker hovedsakelig passet om dagen. Dette farvannet...
Om natten svømmer de faktisk mye mer her.
Vi kan også se om det er ledere.
Vi ser at det er grupper som stort sett beveger seg sammen.
Vi ser at det alltid er den samme haien som starter det.
Med bare tre dager til fullmånen gjør de sine siste forberedelser.
Buen skal debutere blant hundrevis av haier,
midt i et enormt haiangrep.
Når natten faller på to dager før fullmånen,
virker det ikke som haiene enser buen, de jakter bare videre,
rett under føttene til dykkerne.
Det er blitt klart at enten de hviler om dagen
eller angriper om natten, danner haiene partnerskap,
undergrupper som samarbeider.
Høyhastighetsvideo avslører hva som skjer i hjertet av et angrep.
Haien til høyre driver byttet rett mot den andre.
Saktefilm avslører jaktduoer.
I tillegg til den generelle synkroniseringen i flokken,
virker det som de er organisert på et dypere nivå,
basert på enten kortvarige eller mer langvarige felles interesser.
Byttet kan kanskje komme seg unna et par ganger, men ikke for alltid.
Koordineringen er en blanding av samarbeid og konkurranse.
De ser på mer enn de hjelper hverandre, men det fungerer.
Om én ikke lykkes, gjør den andre det.
Nå er det nesten 600 haier som jakter her.
Rovdyrenes rekker vokser for hver natt som går.
-Nå er vi en del av flokken! -Det er følelsen jeg hadde.
Og bare sånn... Du er sammen med dem.
Du har lyst til å ta en under hver arm og gå tur med dem.
Haier overalt! De skuffet oss ikke.
Det virker som det er flere hvert år.
Masse ungdommer.
Det er masse ungdommer som er omtrent så store.
-Kalte ikke en deg "Papa"? -Jeg våget ikke å innrømme det.
De har dykket i 50 netter.
Og nå, den 51., er dagen før fullmånen.
Den viktigste natten for haiene, og for Laurent og laget hans.
Overvåkingskameraet viser at tiden er inne.
Og grouperene er tilbake, til akkurat samme tid hvert år.
De er alene hele året, men samles for å gyte.
Ingen går glipp av datoen: Fullmånen i juni.
Og du må ikke studere stjernene for å se at hunnene er drektige.
Dette er dagen haiene har ventet på, alle 700 av dem.
I kveld skal de testes, alle de seneste teoriene om hvordan flokken fungerer.
Angrepet vil kommer fra kanalen, der haiene hviler.
Nedtellingen til en massakre har startet.
Grouperne kommer hit for å gyte én gang i året, drevet av instinkt.
Hannene gjemmer seg mens de venter på at hunnene skal legge egg.
Du er død om du ikke gjemmer deg. Natten faller på.
Flokken våkner opp. Og de er sultne.
700 haier svermer rundt byttene.
En tornado av kjever, fulgt av et regn av skjell.
Det er en dødelig karusell.
Elektroreseptorer hjelper haiene med å sikte seg inn på byttet.
Dette er prisen grouperne betaler for den neste generasjonen.
Selv om haiene jakter i flokk, liker de ikke å dele.
Noen har dype arr, kanskje fra kamper med andre haier på jakt.
Denne grouperen har klart å komme seg unna tre sett med kjever.
Men ikke det fjerde.
En papegøyefisk, halvveis i søvne, dulter borti en korallhai.
I hastverket biter den grå korallhaien, og fisken kommer unna.
Hemmet av en enorm buk, klarer ikke en hunn å komme seg unna.
Eggene hennes blir spredt og går tapt.
Ved midnatt står fullmånen i senit
og lyser opp hele havbunnen.
Men kl 05:00 er den lavt i horisonten
og haiene er igjen i mørket, utmattede.
Jakten går endelig mot slutten. Grouperne vet det, og gytingen begynner.
I mørket virker haiene mindre årvåkne.
Lysene fra kameraene påvirker dem ikke, de er for slitne.
Haier har utviklet seg til de perfekte rovdyr,
men byttene deres har også utviklet seg.
Grouperne, med fart og perfekt timing,
har lært seg å gyte ved denne betimelige anledningen.
Både byttet og rovdyret har styrker og svakheter.
Grouperne er mindre sårbare enn biologene så for seg,
og noen ganger lykkes ikke haiene med å treffe målet.
Fire måneder er gått siden starten på oppdraget,
og merkene fortsetter å avsløre haiflokkens hemmeligheter.
Det virker som de følger noen regler.
Om dagen danner de tre grupper, tar rundene sine og sover litt.
De begynner å danne par.
Når natten faller på, samles de for å jakte.
De danner partnerskap for natten, som underenheter i flokken.
Men det betyr ikke at parene er de samme natten etter.
Denne oppførselen er aldri tidligere dokumentert.
3000 timer med undervannsfilming avslører for første gang
at en stor stim grå revhaier er dødeligere enn en ulveflokk.
Enda mer utrolig, og aldri før avslørt: Haiaktiviteten følger månesyklusen
langt mer enn den følger en overflod av byttefisk.
Styrken på månelyset bestemmer hvor intens jakten blir.
Og når morgenen kommer, går haiene tilbake til murene sine.
Med unntak av minst to av de 40 merkede.
De forlater kanalen og har aldri kommet tilbake.
Det er fortsatt mysterier som må løses i Fakaravakanalen,
men én ting er klart:
I disse uberørte farvannene er det de grå revhaiene som hersker.
Tekst: Sandra Grøndal-Hansen