Som yngre var det nok ikke bare jeg...
Vi forestilte oss nok alle en oppdagelsesreisende
som en hvit mann i 40-50 årsalderen
med skjegg. Han hadde alltid et skjegg med is i.
At oppdagelsesreisende var en kvinne
eller brun... Det tenkte vi oss ikke.
Jeg hadde faktisk ingen anelse om
at jeg kunne bli oppdagelsesreisende.
Folk sier: "Er ikke det en guttejobb?"
Jeg skapte muligheten, men tenkte aldri at det ikke gikk.
Åpne døra for kvinner og de blir forbilder i sine kretser.
Magasinet Glamour kalte meg en kamerabærende tøffing.
Jeg er Dominique, en økolog.
Asha de Vos, marinbiolog.
Jennifer Doudna, jeg kurerer genetiske sykdommer.
Intan Suci Nurhati, paleoklimaforsker.
Jeg er en kvinne som gjør forskjell.
HISTORISKE KVINNER: FORANDRER VERDEN
Alt begynner med ett spørsmål.
Hvordan forbedrer man verden?
Jeg ble fotograf for å forandre verden.
Det var det som var greia.
Jodi Cobb er en av de første kvinnelige fotografene
som skapte forandring med bilder.
I sin 40-årige karriere har Jodi besøkt 65 land
og skrevet mange historier for National Geographic.
Jeg var en av de første inn i Kina da de åpnet opp,
og den første fotografen
tillatt i Saudi-Arabias kvinneverden,
og den første fotografen i geishaenes hemmelige verden.
Jeg fotograferte den første kvinnelige jockeyen, gruvearbeideren,
havnearbeideren, og alle de andre kvinnene som var først
fordi det var slike tider.
Kvinner begynte med slike jobber.
Jeg var ESPNs første fargede kvinnelige nyhetsoppleser.
MED-PROGRAMLEDER, GOOD MORNING AMERICA
Den første fargede kvinnen som var
programleder for et morgenprogram i 2005.
Jeg hyller gjerne andres bragder.
Det forbauser meg hva kvinner takler.
Jeg fotograferte hyllesten av gleden over å være kvinne,
men også tragedier og traumaer som rammer kvinner.
Man legger den følelsen, sorgen og fortvilelsen i sitt arbeid.
Man tenker: "Jeg er her av en grunn."
Å vise verden denne situasjonen.
Det jeg har lært i løpet av karrieren
er at man bare kan påvirke ting i liten skala,
men man kan påvirke dem.
Å forandre verden er kun en del av de første kvinnenes arv.
De forandrer livet til en generasjon unge damer
som går i deres fotspor.
Et fåtall kvinner har vært utrolige
ROMFARTSFORSKER
og vist oss andre kvinnelige forskere
hvordan man flytter flere grenser
SALLY RIDE, AMERIKANSK ASTRONAUT
og blir først på sitt felt.
Ingen har framhevet naturen mer
eller fått flere kvinner til å studere og beskytte dyr
enn "trimatene".
Primatologene Dian Fossey, Biruté Galdikas og Jane Goodall.
Jane Goodall er helten min.
LALY LICHTENFELD, PH.D. GRUNNLEGGER OG DIREKTØR, AFRICAN PEOPLE & WILDLIFE
Hun har også et nært forhold til Tanzania.
I 1960 kom 26 år gamle Jane Goodall til
Tanzanias Gombe Stream sjimpansereservat
og påbegynte sitt banebrytende livsprosjekt med sjimpanser.
Jane var en av National Geographics første kvinnelige oppdagere.
STYRELEDER, NATIONAL GEOGRAPHIC FORBUND
Tenk på hennes historie. En ung kvinne
fra Storbritannia som elsket dyr
drar til Afrika og går ut alene for å jobbe med sjimpanser.
Delvis på grunn av Jane jobber Laly Lichtenfeld
i Tanzania og redder kattedyr.
Som barn lå jeg i teltet mitt i Kenya og leste
hennes bok Reason for Hope og ble veldig inspirert.
Biruté Galdikas var bare 25
da hun kom til naturreservatet på Borneo
for å finne de sky orangutangene.
Hun inspirerte Gladys Kalema-Zikusoka
til å bli Ugandas første viltveterinær.
Jeg møtte dr Biruté og ble veldig inspirert av henne.
VETRINÆR FOR VILLE DYR OG KONSERVERINGSBIOLOG
Jeg husker hva hun skrev i en bok jeg kjøpte:
"Følg drømmene dine, så kommer resten." Det fører jeg videre.
Dian Fosseys arbeid med fjellgorillaer i Rwanda
fikk Marina Elliot til å studere urmennesket.
Dian Fossey gjorde meg interessert i primatdelen
BIOLOGISK ANTROPOLOG
av hva et menneske er, og hvor vi kommer fra.
Oppdagerne Leakey inspirerte meg også.
De har jobbet lenge i Afrika.
Paleontologen Mary Leakey, en annen første kvinne,
begynte å lete etter fortidsmennesker i Tanzania
på 1930-tallet med mannen sin, Louis.
En heldig dag
dro Mary ut med hundene til utgravningsstedet.
Hun gjorde en av vår tids viktigste oppdagelser,
som Louis beretter i denne filmklassikeren.
Den 17. juli 1959
dro Mary ut alene en morgen
og klatret i fjellet FLK-1
for å finne flere spor.
Rundt klokken elleve tenkte hun å vende tilbake.
Hun klatret opp én siste gang og så et fragment
som kunne være fra en menneskeskalle.
Hun bøyde seg ned og børstet.
Hun børstet fram to mennesketenner.
Mary hadde oppdaget
den 1 750 000 år gamle Australopithecus.
Hun slapp alt, skyndte seg tilbake og sa:
"Jeg har funnet mennesket."
Med det funnet endret en kvinnelig antropolog
måten vi ser på menneskets opprinnelse på.
De sterke, dyktige kvinnene som har banet vei for oss andre
har alltid inspirert.
En annen første kvinne som tok spranget
fordi hun ville forandre verden
blir kalt "Hennes Dyphet", Sylvia Earle.
Da jeg begynte å studere havet som ung oseanograf,
var det svært uvanlig med kvinner ute på havet.
En sjanse åpnet seg i 1969.
Forskere ble spurt om å delta i et eksperiment
der man bodde under vann,
samtidig som vi funderte på romferder.
Ingen ventet seg kvinnelige søkere.
Noen av oss søkte, og programmets sjef
James Miller sa: "Halvparten av fiskene er hunner."
"Vi kan holde ut med noen kvinner."
De tålte ikke at menn og kvinner levde sammen under vann.
De sa: "Snusk på revet."
De opprettet et kvinnelig team som jeg ble sjef for.
Vi fem hadde aldri møtt hverandre,
men kom fort godt overens.
FEM JENTER DYKKER MED BARE ÉN HÅRFØNER
MISSION BLUE-DOKUMENTAREN
En gruppe dykkere skal i to uker forsøke å bo
på havets bunn.
Ironisk nok er ikke akvanautene menn
med kraftig fysikk og utholdenhet,
men fem unge attraktive kvinner.
Verdens første ekte havfruer.
Sjefen er den berømte forskeren dr. Sylvia Earle,
marinbotaniker og erfaren dykker.
Vi ble kalt "Aquabelle".
Vi ble ikke kalt akvanauter fordi mennene het det.
Vi ble kalt "aqua-naughties".
Utrolig, hvor får de alt fra?
Vi blåste i det, så lenge vi fikk dra.
Nå 50 år etter Sylvias innsats for kvinnelige oseanografer
kaller ingen kvinneteamet
ledet av to kvinnelige forskere, noe annet enn planetens helter.
Sea to Source-ekspedisjonen jobber med problemet med plast i vannet
og begynner med Ganges,
en svært hellig elv
som sørgelig nok også forsøples av plast.
Jeg er en av sjefene for prosjektet.
Jeg jobber med min kollega, Jenna Jambeck,
for å utvikle forskningen for å besvare
hvordan plast kommer ut i våre store elvesystemer
verden over. Hvordan den flyter i dem,
når havet, hvilken effekt det får,
og hvordan vi endrer det.
At Heather og jeg er sjefer, er helt naturlig
pga. vår bakgrunn og vårt felt.
-Vi utfyller hverandre. -Vi samlet en gruppe.
Alle er kvinner.
De er de aller beste, men er tilfeldigvis kvinner.
Det har vært en fin måte å vise kvinner verden over
at det er mulig. Jeg håper at vi blir et forbilde for det.
Vi mener at den vanskelige, ambisiøse
tingen som vi kaller Sea to Source-ekspedisjonen
var en mulighet til å feire at alt er mulig for kvinner.
Vi forteller om kvinner som forandrer verden,
som modig utforsker nytt territorium,
følger i sine forgjengeres fotspor
og som begir seg inn i det ukjente.
Det er vanskelig å klatre ned. Jeg så ned og tenkte:
"Jeg vet ikke om jeg kan."
Som barn kjente jeg ikke til noen kvinnelige forskere.
BIOKJEMIKER
Jeg ble fengslet av tanken på
at en som jeg kunne gjøre forskerkarriere.
Det er viktig og artig å gi stafettpinnen videre.
Det er nok min viktigste oppgave.
Når det gjelder antropologiens stafettløp
løper Marina Elliot sitt løp.
Hun er en av seks kvinnelige antropologer
som utforsker den fossilrike Rising Star-hulen i Sør-Afrika.
Det første jeg tenkte da jeg gikk gjennom passasjen
til det siste kammeret
var Howard Carters anekdote om Tutankhamons grav:
"Hva ser du?"
Carter sier: "Jeg ser vidunderlige ting." Slik føltes det.
Det er vakkert her.
De gravde fram beina til Homo naledi og endret synet på vår evolusjon.
Homo naledi er en tidlig hominid,
en fjern menneskelig slektning,
et av våre søskenbarn.
Homo naledi fantes i Sør-Afrika for 350 000-250 000 år siden.
Det er ganske nylig til å være fossil.
Homo naledi er over to millioner år yngre enn Leakeys funn.
Hennes Australopithecus var mer som en ape.
Homo naledi er nærmere et menneske.
Det er et uvanlig, ungt fossil
som er svært ulikt oss.
Å få så mye paleoantropologiske materialer
som med Homo naledi er uvanlig. Spør Leakey.
Det er utrolig.
I Botswanas Okavango-delta
har filmskaperne Beverly og Dereck Joubert
banet vei for kvinner innen dyreliv siden 1980-tallet.
Jeg vokste opp i sørlige Afrika og har alltid elsket dyrelivet.
FOTOGRAF OG FILMSKAPER
Det var spesielt dyrene i Botswana
som lokket Joubert dit da de begynte å dø.
På 50 år har vi mistet
mellom 75 og 95 % av Afrikas dyreliv.
Jeg jobber med Big Cats Initiative, Kattedyrinitiativet.
Vi har 120 prosjekter i 27 land,
de fleste i Afrika.
Prosjektene utforsker hvordan vi kan forhindre at kattene dør ut,
alle katter som leoparder, løver og geparder,
men likevel jobbe nær samfunnene.
Laly Lichtenfeld i Tanzania leder et initiativ.
Mye av arbeidet vårt har fokusert på å forhindre
konflikter mellom folk og kattedyr.
Laly er svært dyktig og har fått bevilgninger
på grunn av sin suksess med masaiene.
Vi må forstå hvorfor miljøvern er viktig
for lokalfolk eller urbefolkning.
Vi vil forstå det fra deres perspektiv og hjelpe dem
å utvikle ferdigheter og redskaper som fremmer programmer
som er av verdi for dem.
Laly og Beverly, som jobber sammen, har hjulpet kattene mye.
Beverly Joubert har vært en stor inspirasjon.
Som dyre- og naturverner inspireres man av bildene
hun tar og hvor mye det hjelper kattedyrene.
Et av Lalys mest vellykkede løveprogrammer
er "Levende murer", et partnerskap med lokale masaier.
De er miljøvennlige og rovdyrsikre gjerder som er bygd med masaiene.
De har redusert antallet konflikter betraktelig,
TANAZANIA PEOPLE & WILDLIFE-FONDET
og gjort kveg sikre så folk ikke ser seg nødt
til å gå ut og drepe løver. Løvebestanden øker.
Laly hadde nye ideer som ikke alltid var populære
KARNIVOR-ØKOLOG
i naturvernkretser.
Jeg har sett henne kjempe, vise hva hun kan,
vise at hennes ideer er bra,
og få den anerkjennelsen hun fortjener.
I dag har vi plantet et tre, beskyttet buskap og reddet kattedyr.
En god dag.
Jeg er imponert over kompetansen
OSEANOGRAF
og selvsikkerheten unge kvinner har i dag.
Da jeg vokste opp, skulle kvinner si: "Ja, sir".
Vi skulle tjene mennene. Jeg fikk bli med på en ekspedisjon,
hvis jeg lagde mat og vasket opp.
Jeg var forsker, akkurat som kollegene mine.
Det har forandret seg mye.
Folk ville aldri våget å si til Katy Croff:
"Du får bli med hvis du vasker opp."
På de 20 årene som havutforskeren Katy Croff Bell har seilt,
har vinden snudd for kvinner i den marine forskningen.
Jeg er dyphavsforsker og har jobbet på
store skip med missiler
HAVUTFORSKER
og utforsket ukjente steder.
Da jeg begynte å seile, var det noen kvinner
på båtene vi var på. Iblant var jeg den eneste.
I løpet av Katys 20 år lange arbeid med den kjente oseanografen,
dr. Robert Ballard, prøvde hun å få flere kvinnelige sjefer om bord.
Nå har vi en høyere prosentsats
kvinnelige forskere på alle nivåer,
fra doktorgradsstudenter til sjefer.
-Hva synes du om kvinnen her? -Hun er snill.
Hun lar meg late som om jeg bestemmer litt...
...men hun er forskningssjef.
Det er flere kvinner på Nautilus enn noe annet skip jeg kjenner til.
Jeg sjekket nettopp, og vi er flere kvinner enn menn.
I Kenya inspirerte en kvinne
elefanteksperten Joyce Pooles livsverk da hun var barn.
Da jeg var elleve, gikk jeg på en av Jane Goodalls forelesninger
på Kenyas nasjonalmuseum i Nairobi.
Etter hennes fascinerende foredrag sa jeg til mamma:
ELEFANTKONSERVATØR
"Det skal jeg bli når jeg blir stor."
Jeg har studert elefanter hele livet.
De er fantastiske dyr.
Jeg kan ikke tenke meg en verden uten elefanter.
Det er ingen fare.
Alt i orden.
Joyce lærte seg hemmelighetene bak deres atferd,
av en kvinne som studerte dem
i nesten 50 år: Cynthia Moss.
Cynthia fikk meg til å elske og studere elefanter.
Med et fotoalbum lærte Cynthia Joyce å identifisere individer.
På dette bildet ser M57 eldre ut enn M22.
Nå studerer Joyce elefanter i Gorongosa i Mosambik.
Under den brutale borgerkrigen som varte i 15 år,
skjøt soldatene nesten alle store dyr i parken,
inkludert 90 % av elefantene.
Krigen tok slutt i 1992,
og bestanden øker, men mye arbeid gjenstår.
Gorongosas elefanter har gjennomgått et trauma.
Traumaet har gått i arv
fra bestemor til datter til barnebarn.
Vi har nok mye å lære om
hvordan det påvirker en bestand.
For å hjelpe dyrene bruker Joyce en elefantmatriarks knep.
Hun gir sin kunnskap til en yngre kvinnelig
forsker som jobber med Gorongosas elefanter,
Dominique Goncalves.
Da jeg først traff Dominique, sa hun: "Jeg vil studere elefanter."
Hun er en naturkraft.
Hun er en smart, ung forsker.
Det kan være dem.
Joyce Poole er så søt og hyggelig.
ELEFANTØKOLOG
Vi kom øyeblikkelig godt overens.
Akkurat som Cynthia viste Joyce Dominique dyrenes kjennetegn,
så de kunne identifisere og registrere parkens individer.
Men Dominique ble innviet for alvor da hun var alene
med Gorongosas elefanter på sin nye jobb
som sjef for parkens prosjekt om elefantøkologi.
Normalt sett dro jeg med Joyce
og var ikke redd om en elefant stormet fram. Jeg var med Joyce.
Den dagen sto Dominique ansikt til ansikt med sin favorittelefant,
Aloisio, og fire andre hanner,
hvorav én var rasende og hisset opp de andre.
Jeg husker at Aloisio kom nær.
Ikke angrip. Vær så snill.
Flink hann.
Jeg prøvde å ikke puste tungt,
og ba om at han ikke skulle slå til bilen og drepe meg.
Men Aloisio kom nær og bøyde hodet ned.
Jeg så ansiktet mitt i hans ravgule øyne.
Det var da jeg bestemte meg for at jeg klarer det.
Det var en fin stund, en av de viktigste.
Et sitat som jeg har på Twitter
som inspirerer meg, og forhåpentligvis andre,
MED-GRUNNLEGGER OG DIREKTØR PROJECT INCLUDE
er av Toni Morrison. Hun uttrykte det slik:
"Har du styrke, så gi noen andre styrke."
Nå er det min jobb å hjelpe andre og sørge for at
alle kan få samme sjanse.
Kvinner utfordres daglig
for å være seg selv og gi verden sine gaver.
Jeg heter Lynn Johnson og er fotograf,
og jeg forteller andres historier.
Jeg kom nettopp hjem fra å fortelle en historie
for å besvare: "Er vi synelige nå?"
Jeg må rapportere at vi ikke er det.
Hva kreves for å være synlig som kvinne?
Mange kulturer skjuler oss.
Mange kvinner som vil forandre verden
lurer på hvordan man gjør kvinner synlige og mektige,
som dr. Gladys i Uganda.
Man må styrke kvinner innen naturvern.
Vi prøver å redusere trusselen mot gorillaer
og andre dyr i deres leveområder,
ved å forbedre samfunnets helse og livskvalitet.
Dr. Gladys har ikke bare klart å øke antallet
fjellgorillaer, som var sterkt truet,
men også styrket kvinner til å få færre barn og et bedre liv.
Et program er familieplanlegging.
Det har hjulpet kvinner, for nå har mer kontroll over sine kropper.
Da vi begynte, fikk kvinner barn hvert år.
Med familieplanleggingen forsto de at de ikke må få barn hvert år.
De ble friere.
Hvis en kvinne kan bestemme om og når hun vil ha barn,
MED-GRUNNLEGGER BILL & MELINDA GATES FOUNDATION
blir både hun og barnet friskere.
En kvinne og en mann har sjansen til å løfte familien
ut av fattigdom ettersom kvinnen kan jobbe og bidra med penger.
Det endrer familiedynamikken
og lokalsamfunnet, og er bra for alle.
Kvinnene har stor innflytelse på familien.
Gladys er sterk. Jeg er imponert over hennes evne
til å formidle sitt budskap og vise sitt engasjement.
Det merker man når hun snakker om hvor høyt hun elsker Uganda,
naturvern og folket.
Like sør, i Tanzania,
kjemper også Laly for å hjelpe kvinner.
Samfunnene jeg jobber i er mannsdominerte patriarkat.
Vårt birøkterinitiativ er en spennende mulighet
til å forbedre kvinners økonomi og samtidig verne miljøet.
Programmet styrker både kvinnene og miljøet.
Der kvinnene henger bikubene ute i bushen,
får man ikke hugge ned treet eller dyrke i nærheten,
ifølge loven i Tanzania Det beskytter gresslettene
og skogene til samfunnene og dyrene.
I Mosambik, foruten å jobbe med elefanter,
prøver Dominique å hjelpe Gorongosas kvinner.
Jeg er en del av neste generasjon kvinner som må sørge for
at denne plassen overlever.
Tjuesyv år etter at borgerkrigen tilintetgjorde folk og dyr
i og rundt parken,
har Gorongosa blitt en internasjonal naturvernmodell.
Hva heter det store dyret?
Elefant.
En grunn til at dyrene har innhentet seg,
er at kvinner og jenter har blitt styrket og utdannet.
Vi har "Girls Club", et program etter skolen,
som får jenter til å bli værende på skolen.
Det viktigste er at vi tar forbilder dit,
så de ser at det er mulig.
Nå sier de: "Jeg vil bli forsker, minister, viltvokter."
For første gang har Gorongosa kvinnelige viltvoktere
som er forbilder i sine samfunn.
Det er viktig for dyre- og naturvern å styrke kvinner, som da kan ta
bedre valg som fører til at folk og dyr får det bedre.
En halv planet unna, i Silicon Valley i California,
styrkes jenter på et annet felt der karene har hersket.
Det er verdifullt å ha kvinnelige lærere
NATURFAGSLÆRER OG ÅRETS LÆRER I NATIONAL GEOGRAPHIC
i fag som typisk er for gutter.
Fysikk, matte, teknologi.
De blir lettede og får et forbilde
hvis de undervises av noen de kan relatere til.
Hvis jenter styrkes, får man
trolig en bedre verden, en bedre menneskelighet.
Mitt spørsmål er hvorfor...
I løpet av mine 20 år har jeg definitivt sett framskritt
og flere jenter som velger typiske guttefag.
Jentene tenker: "Ja, det klarer vi."
Fra utdannelse til elefantvern gir superkraften "å styrke"
kvinner mot til å tro på seg selv.
Jeg jobber med det første afrikanske elefantreservatet
som eies og drives av urbefolkningen.
Reteti Elephant Sanctuary.
Den er det første verneområdet
i Øst-Afrika, eller hele Afrika,
som ansetter kvinner fra urbefolkningen som elefantpassere.
Ami er flott.
Hun har gjort viktig arbeid med truede arter,
med neshorn, pandaer og nå elefanter.
Jeg var nylig der. Samburu kom fra en fjern landsby
og gikk nok tolv timer til parken.
Jeg spurte hva de gjorde. De sa: "Vi har blitt fortalt
snåle ting om kvinner som jobber med elefanter. Det vil vi se
med egne øyne før vi tror at det er sant."
Da de så det, trodde de ikke sine egne øyne.
Det er en vakker transformasjon
av hvordan folk begynner å se hverandre.
Man må ikke undervurdere makten i å se seg selv,
hvem man enn er. Man vil bare se et bilde av seg selv
der man gjør det man drømmer om.
Hvordan ser en oppdager ut? Hvordan ser en ekspedisjonsleder ut
og hvordan forandres det hvis man er kvinne?
Man ser for seg en kvinnelig Indiana Jones.
PALEOKLIMAFORSKER
Min drøm om å bli oppdager begynte da jeg var liten, seks år gammel.
Foreldrene mine tok hjem gamle National Geographic-blader.
Jeg bladde gjennom sidene og så folk på utrolige steder.
I tankene byttet jeg ut deres fjes med mitt. Bildene var så sterke
som lot meg drømme meg bort
til et sted som jeg ikke kunne nå.
Asha de Vos er en kvinnelig naturkraft,
som mot alle odds innser at
hun må ut og være forandringens stemme i Sri Lanka og verden.
Jeg grunnla marint vern, forskning-
og utdannelsesorganisasjonen, Oceanswell.
MARINEBIOLOG OG HAVFORMIDLER
Vi prøver å ta opp problemer innen marint vern.
Vi har to pilotprosjekter.
Ett av dem er Sri Lankas blåhvalsprosjekt, som vi er kjente for.
Prosjektet har pågått i ti år nå.
Vi har også et kaskelottprojekt.
Vi ser miljøvern på en annen måte,
så vi kan begynne å beskytte havlivet på riktig nivå.
Foruten hennes fantastiske feltarbeid
STYRELEDER, NATIONAL GEOGRAPHIC-FORBUNDET
utvikler hun en skoleplan som sørger for
at framtidige generasjoner på Sri Lanka lærer om havenes vekt,
og de vakre dyrene hun finner der.
I Jakarta i Indonesia finner marineforsker Intan Suci Nurhati
også sine svar og sin stemme i havene.
Min drøm var å bidra til klimaforskningen.
Men jeg er for liten rent fysisk.
Å jobbe i felten med tungt utstyr
hvordan skal jeg klare det? Men moralen er
at så lenge man har et mål,
blir alle hindre bare noe man lærer seg å takle.
Hvordan dykker man med hijab?
Når folk ser meg utenfor vannet, ville de nok ikke ha trodd at jeg er dykker.
Intan bærer stolt sin hijab når hun dykker ved revet.
Hennes instagramnavn er "korallorakelet".
Hun leser jo planetens framtid i korallenes fortid.
Jeg er paleoklimaforsker. Jeg rekonstruerer tidligere klima
og havstilstander med informasjon fra korallene.
Folk kjenner nok oftere til
trærnes årringer. Det er samme sak med korallene.
Når jeg borer i korallene
ovenfra og ned, så får jeg en lang historie
med temperaturer og andre klimaparametere.
Uavhengig av om de fordyper seg i klimaendring
eller finner DNA-hemmeligheter,
tar kvinnelige forskere seg dit ingen mann har vært før,
som professor Jennifer Doudna, en pioner innen genterapiteknikk.
CRISPR/Cas-genomendring
er en måte å endre cellenes DNA på,
BIOKJEMIKER
så forskere kan forandre livets genetikk.
Vi kommer til å få meget interessante muligheter
til å forstå og kurere genetiske sykdommer innen ti år.
Det er en mektig teknologi. Den forandrer verden.
Det er en stor ære for meg
å være en slags vitenskapelig ambassadør.
Fra DNA-ets indre verden til det ytre rom
har kvinnelige forskere hevet stemmen for å redde kloden.
Som jente ble jeg fascinert av
ROMFARTSTEKNIKER
vitenskap og verdensrommet.
Jeg deltok på vitenskapsmesser.
Jeg elsket å lese.
Sally Ride var min helt.
Hun var USAs første kvinnelige astronaut i rommet.
Det inspirerte meg til å satse på en karriere innen vitenskap,
teknologi og romforskning.
I rundt 4,5 år
har jeg jobbet med et team som skjøtter USAs del på romstasjonen.
Vi vil forbedre livet på jorden.
Særlig på områder som miljø, klima,
utdannelse og likestilling.
Jeg siterer: "Du kan ikke bli det du ikke ser."
Når man ser de fantastiske kvinnene ta sine skritt
for å bryte grenser for andre kvinner...
Det er viktig for unge jenter å kunne se disse heltene.
Jeg holder ofte foredrag, og unge mennesker pleier å spørre:
"Går det hvis man har familie?"
Hvordan går det?
Jeg er Annie Griffiths, historieforteller,
fotograf og mor.
En av de beste veiene inn i kvinners liv
er når de innser at jeg er mor.
Da er jeg ikke så rar. Det kan de relatere til og si:
"Da forstår vi hverandre."
En av National Geographics første kvinnelige fotografer,
Annie Griffiths, har jobbet i 150 land.
Hun har ikke bare banet vei som kvinne på mannsdominerte felt,
men også som mor i et yrke der man må reise mye.
Jeg lovte å ikke forlate barna i over to uker
til de var ferdige med skolen.
Da hun dro og jobbet i Galilea i Israel i 1995,
var barna to og fem.
Jeg nevnte det ikke på jobb.
Ingen spurte karene om barnehageplaner,
men jeg visste at jeg banet vei,
slik at andre fotografer kunne gjøre det samme.
Hvis jeg dummet meg ut, ville alle tape på det.
Etter omtrent fem år
snakket jeg om det for å inspirere andre til å gjøre det samme.
Jobben sliter på familier, men det går an.
Vi spoler nesten 20 år framover.
Sjefene for Sea to Source, Heather og Jenna,
har en ny måte å balansere familie og feltarbeid på.
Jenna og jeg anså det som en sjanse til å løse ting på en annen måte.
Vi deler på jobben. Vi begynner og avslutter ekspedisjonen sammen,
men avløser hverandre iblant.
Ved å dele jobben kan vi bruke all tid
når vi er her og så dra hjem til familien.
Men alle feltarbeideres mor var kvinnen
som så ofte banet vei i villmarken.
I 1967, da Jane Goodell fikk en sønn, som ble kalt Grub,
fikk Jane et moderskapstips av primatene hun studerte.
Da Grub var en liten baby
var det viktig å etablere
en relasjon mellom mor og barn.
Jeg forlot ham ikke i lange perioder.
Jeg ville gjøre som sjimpansemødre.
De har uendelig tålmodighet og toleranse
og er svært hengivne.
De første par årene av Grubs liv
imiterte jeg til en viss grad samme atferd som en sjimpansemamma.
Jane inspirerte løveekspert Laly
til å la datteren Kemah vokse opp i Tanzanias bush.
Hun er en bushjente. Hun var hele tiden
ute i Tanzanias villmark.
Vi bor ved Taragire-parken,
og hun vokser opp med en takknemlighet for ville dyr.
Hun vet at mamma er løvedamen, og at mannen min liker leoparder.
Hun sier at hun skal beskytte geparder og neshorn.
Hun elsker neshorn.
Hun har sagt at hun skal hjelpe neshornene tilbake.
I Uganda ser gorillaverneren
Gladys Kalema Zikusoka sønnene blomstre ute i naturen.
Min eldste sønn så sin første elefant i naturen,
ikke i en eventyrbok.
De vet mye mer om dyrelivet
enn andre barn på deres alder og verdsetter naturen mer.
Det er bra.
På 1990-tallet lot elefantekspert Joyce
sin datter vokse opp blant disse enorme dyrene.
Jeg tok først med min datter Selengei til elefantleiren
da hun var fire måneder. Året etter
var hun ofte i leiren som smårolling
og gikk rundt i leiren blant alle elefantene.
En dag introduserte jeg Selengei for elefantene.
Jeg hadde henne ved vinduet,
og V-familien kom dit
og begynte en utrolig hilsningseremoni...
...som jeg tror var rettet mot meg.
Da Selengei vokste opp, var hun omgitt av natur og dyr,
særlig elefanter.
Takket være hennes kjærlighet til dyr,
som hun fikk gjennom meg og vårt liv sammen,
har Selengei nylig nettopp dratt tilbake til Kenya
for å jobbe med naturvern.
Jeg er glad for at hun får dra tilbake og delta
i noe som betyr så mye for henne.
Jeg er Ella Al-Shamahi, paleoantropolog.
Om dagen graver Ella på noen av verdens farligste steder.
Om kvelden møter hun andre vanskeligheter som standupkomiker.
Det som jeg synes er inspirerende, er...
...at standup og det å jobbe på utrygge steder,
PALEOANTROPOLOG
er veldig likt hverandre.
Jeg jobber på steder som kan knekke en mentalt.
Man ser ting og håndterer ting.
Jeg innså raskt at
standup er glimrende, ettersom man kan
velge hvordan man ser på verden.
Dere vet kanskje at jeg er brite med arabiske aner.
Jeg kommer fra Yemen og Syria.
Jeg er en kvinne som er ondskapens akse.
Ondskapens akse med Mary Poppins-stemme.
Standup beskytter meg mentalt.
FARE LEVENDE BJØRN
Rovdyrøkologen Rae Wynn-Grant
ble ikke inspirert av noe hun så, men det hun ikke så.
Det er en klisjé, men når andre barn så tegnefilm,
ville jeg se naturprogrammer, helst de med en programleder
som man så i bildet. Jeg ville være den personen.
Det har vært min motivasjon.
Informasjonen vi samler i dag er viktig.
Jeg er svart, og jeg så mange programledere
dra til steder med mange svarte, som for eksempel
i Afrika, men de var ikke i bildet særlig ikke som kyndige.
Jeg er veldig takknemlig for at jeg gjør det jeg elsker.
Viktige kvinner inspireres på mange ulike måter.
Da jeg skrev The Long Road Home
HOVEDKORRESPONDENT, UTENRIKS ABC NEWS
handlet det om et slag i 2004 og hadde ingen kvinner.
Men mennene i enheten sa til meg:
"Hvis du tror det er vanskelig for oss å miste så mange,
så bare spør konene våre."
Selvfølgelig jeg burde det.
På mange måter følte jeg
at jeg kunne bli en forbindelse mellom mennene i kamp
og kvinnene hjemme. Jeg har vært der,
men jeg er både mor og kone.
Av dem har jeg lært mye om
hvordan man får et ekteskap til å funke, pleie avstandsforhold,
krav... Slike ting.
For dyreverneren og fotografen Beverly i Botswana
kostet inspirasjonen henne nesten livet,
da en bøffel angrep henne og mannen Dereck i mars 2017.
Det var nattetid.
Vi hadde gått fra teltet til hovedleiren
tusenvis av ganger. På vei dit, med våre fakler,
stanget en bøffel oss.
Flere operasjoner senere var Beverly tilbake i leiren
og ble inspirert av et uventet syn.
En løvinne hadde blitt skadet av en bøffel.
Det var omtrent samtidig som da jeg ble skadet av bøffelen.
Den fikk skulderen hennes ut av ledd og brakk beinet ved poten.
Jeg tror at jeg fikk et bånd til henne da.
Løvinner er svært modige.
Denne løvinnen hadde presset seg hinsides grensen.
Man forventer ikke at et dyr overlever.
Jeg trengte jo hjelp av syv kirurger
og tre måneder på intensivavdelinga.
Løvinnen måtte innhente seg helt alene ute i naturen.
Det var veldig imponerende.
Jeg håper at jeg inspirerer en hel generasjon havhelter.
Min drøm er at alle på planeten snakker om
havet minst én gang om dagen.
Jeg håper at min identitet og mitt ansikt kan inspirere folk som meg,
eller folk med annerledes bakgrunn, til å ville jobbe slik,
til å ville komme med ideer
og bli ledere innen miljøvern.
Det er mitt endelige mål.
Skulle ønske jeg hadde en trylleformel jeg kunne gi til folk,
særlig kvinner, så de lykkes.
Men viljen må overvinne frykten.
Min siste beskjed er at man ikke må gå glipp av sjansen,
men engasjere seg. Hver stemme er viktig.
Budbringeren er like viktig som selve budskapet.
Jeg vil mobilisere alle unge jenter, som akkurat som meg
ikke trodde at de kunne utforske noe.
Man lurer på hvor mange av de jentene som kan bli den som kurerer
brystkreft eller finner mikroben i en grotte
som spiser plast og løser våre plastproblemer.
Hva skjer hvis hun kommer fra Kamerun?
Hva skjer hvis hun er fra Afghanistan?
Utforskning tilhører oss alle.
Det er ikke bare det...
Vi utforsker ikke planeten på riktig måte
med mindre hele planeten representeres under utforskningen.
Tekst: Nina Morstøl