WALT DISNEY ESITTÄÄ
TOSIELÄMÄN SEIKKAILUELOKUVAN
KENIAN KUNINKAALLISTEN KANSANPUISTOJEN
SERENGETIN KANSALLISPUISTON
UGANDAN QUEEN ELIZABETH-, ETELÄ-AFRIKAN KRUGER-KANSALLISPUISTON
ZULUMAAN HLUHLUWE-ALUEEN
KENIAN, UGANDAN JA TANGANJIKAN RIISTANHOIDON KANSSA
KUVATTUA TOSIELÄMÄN SEIKKAILUA TEHTIIN KOLME VUOTTA.
TÄMÄ ON AUTENTTISTA KUVAMATERIAALIA AIDOISTA TAPAHTUMISTA.
TÄMÄ TARINA ON LUONNON OMA.
LUONTOKAPPALEIDEN TOIMINTA ON TÄYSIN SPONTAANIA.
Ammoisista ajoista lähtien Afrikkaa on kutsuttu pimeäksi maanosaksi.
ATLANTTI INTIAN VALTAMERI
Nimen antoivat varhaiset kartantekijät.
He tiesivät tästä tutkimattomasta alueesta niin vähän,
että jättivät sen kartoissaan tyhjäksi.
Salaperäisyyden verho pysyi sen yllä vuosisatoja,
sillä Afrikka oli kuin muinainen linnake, jota ympäröivät luonnon esteet,
jotka pitivät sivilisaation loitolla.
Pohjoisessa laaja autiomaa, läpipääsemätön Sahara.
Lännessä tiheä viidakko,
Congo-jokea seuraileva vaikeakulkuinen aluskasvillisuus.
Etelässä kuiva pensasaavikko.
Ja itärannikolla -
kuumetautia kylvävät suot muodostivat esteen -
kaikille tälle mantereelle pyrkiville.
Ajan myötä tutkimusmatkailijat tietysti raivasivat luonnon esteet.
Ja löysivät Afrikan pimeästä sydämestä alkukantaisen paratiisin.
Se ei ollut erämaata eikä viidakkoa,
vaan laaja tasanko, jota halkoivat metsät,
syvät järvet ja korkeat huiput.
Hallitseva maamerkki -
on mantereen korkein vuori.
Se on suoraan päiväntasaajalla.
Kilimanjaro kurottaa Afrikan taivaalle 5 895 metrin korkeuteen.
Sen pilviä puhkovalla huipulla on pysyvä lumipeite.
Tarinamme alkaa sen juurelta, sillä se on Afrikan leijonan valtakuntaa.
Esiin astuu eläinten kuningas,
joka saapuu valvomaan alamaisiaan.
Kissaeläimistä suurimpana -
leijona hallitsee laajaa aluetta.
Tällä valtavalla laitumella -
se kohtaa jatkuvasti laiduntavia eläimiä.
Niitä on lukematon määrä.
Ja tässä luonnon näytelmässä kuvastuu sen loputon kiertokulku.
Juuri nyt se on täynnä rauhaa ja runsautta.
Silti tämän auringossa kylpevän maiseman -
yllä häilyy jatkuvasti kuoleman varjo.
Ja leijona on sen sanansaattaja,
sillä nämä laiduneläimet ovat sen ruokaa.
Ja koska tämä on tosielämän seikkailu Afrikan luonnossa,
voimme todistaa traagisia tapahtumia.
Ja kun kohtaamme uuden elämän syntymän, pysähdymme seuraamaan sitäkin.
Hallitsija ja alamainen.
Lihansyöjät ja ruohonsyöjät elävät rinta rinnan.
Missään muualla maailmassa ei luonto sekoita lajejaan -
näin ylenpalttisesti ja moninaisesti.
Tämä on gnuu.
Antilooppilajina -
se ja kaltaisensa ovat leijonan lempisaalista.
Myös sen pikkuserkku, lehmäantilooppi, on kissapetojen saaliseläin.
Seepra on Afrikan alkuperäishevonen.
Sen luulisi juoviensa takia erottuvan joukosta,
mutta se tulee harvoin yllätetyksi,
koska se on eläimistä valppain.
Myös vesiantilooppi on varuillaan,
luottaen veitsenteräviin sarviinsa.
Mustahevosantiloopille luonto antoi käyrät miekat -
ja kyvyn käyttää niitä.
Mutta mitä oikein hienoihin päähineisiin tulee,
kudu-antilooppi on ihan omaa luokkaansa.
Pikkuruisia gaselleja eläinten kuningas ei edes huomaa.
Sen mielestä niistä ei saa kunnon ateriaa.
Ja tämä laji se vasta pikkiriikkinen onkin.
Sen nimi on dikdik.
Antiloopeista pienimpänä sen säkäkorkeus on vain 35 senttimetriä,
saman verran kuin pienellä koiralla.
Tämä on gerenukki, toiselta nimeltään kirahviantilooppi.
Pitkäkaulaisena ja vähälihaisena -
sekin saa olla leijonalta rauhassa.
Vaan impala on enemmän leijonan makuun.
Mutta kuten kaikki antiloopit, se on hyvin ketterä -
ja lähes mahdoton yllättää.
Impalat vauhdissa.
Ne voivat hypätä 9 metrin loikkia.
Myös hirviantilooppi, antiloopeista suurin,
harjoittelee nopeaa pakenemista.
Jonkin oudon vaiston ansiosta -
laiduntavat eläimet tietävät, milloin leijonat saalistavat.
Kun petokissat ovat vain ohikulkumatkalla,
laumat päästävät ne yllättävän lähelle.
Turhia riskejä ei tietenkään ole syytä ottaa,
ja saalistajaa pidetäänkin usein tarkasti silmällä.
Tämä leijona on yksi monista näillä tasangoilla,
ja ne kaikki esittävät osaansa luonnon alkukantaisessa kisassa.
Joskus kissapetojen kanssa yhteen -
lyöttäytyy pieniä koiria, Afrikan villikoiria.
Yksin jäädessään nämä pienet pedot -
häviäisivät lähes mille tahansa viholliselle.
Mutta yhdistäessään voimansa tilanne on aivan toinen.
Ne kulkevat laumassa, kuten sudet,
ja uhkaavat jatkuvasti laiduntavia eläimiä.
Ruohonsyöjien joukossa on yksi, johon kukaan harvoin kajoaa.
Kafferipuhveli.
Täysikasvuisen härän sarvienväli on usein yli metrin.
Ne levenevät tyvestä muodostaen kallon ylle paksun kilven.
Niinpä puhveli on ainakin päänsä puolesta käytännössä haavoittumaton.
Jopa petojen kuningas kohtelee hirmuista toveriaan kunnioittavasti.
Myös pahkasialla on varusteet puolustautumiseen.
Sen torahampaat ovat kuin partaveitset ja käyttövalmiina.
Silti se katsoo lähes aina parhaimmaksi vetäytyä.
Mutta ei häntä koipien välissä.
Tätä uloketta se kantaa ylpeästi pystyssä,
merkkinä perheelle: "Seuratkaa minua."
Terävät silmät ja vielä terävämpi nokka.
Tämä on suomukorppikotka.
Näiden lintujen ilmestyminen on aina katastrofin merkki.
Haaskaeläiminä korppikotkat elävät vaarallista elämää -
kilpaillen jatkuvasti muiden kaltaistensa kanssa.
Kilpailijoihin kuuluvat sakaalit,
jotka yrittävät tässä pitää löytämänsä haaskan.
Mutta koska varas ei tunne kunniaa,
korppikotkat nappaavat saaliin pelkällä ylivoimalla.
Luonnonjärjestyksessä -
tilaa on niin rosvoille kuin kuninkaallisillekin.
Niinpä haaskaeläimet kuuluvat Afrikan luontoon -
siinä missä itse leijona.
Kaikista leijonan valtakunnan kummallisista olennoista -
mikään ei päihitä kirahvia, maailman korkeinta eläintä.
Se on kolme kertaa pitkääkin miestä korkeampi.
Pelkkä sen kaula on joskus yli kaksi metriä pitkä.
Kirahvi tunnetaan hiljaisuudestaan,
mutta joskus harvoin se voi päästää äänen.
Se on hento, korkea murahdus.
Muuten kirahvi on käytännössä mykkä eläin.
Outoa ajanvietettä.
Kuin kaksintaistelu ratsupiiskoin.
Tämä on pelkkää harjoittelua,
mutta kiima-aikaan, kun ne ovat tosissaan,
iskut voivat olla tappavia.
Sivummalla joukko kriitikoita antaa teknisiä ohjeita.
Tässä jokaisella katsojalla on täydellinen näköalapaikka.
Pitkästä kaulasta on haittaa -
vain kirahvin juodessa.
Tällöin se on altis vihollisilleen.
Mutta vaaran uhatessa se pääsee yllättävän lujaa.
Se näyttää juoksevan puujaloilla,
mutta pitkät harppaukset vievät sen nopeasti turvaan.
Luonto järjesti kirahvin ruokapöydän sopivasti ylös korkeuksiin.
Se on siis laiduntaja,
joka syö afrikkalaispuiden ylälehvästöä.
Jostain kummasta syystä se suosii piikikästä akaasiapuuta.
Se välttää terävät piikit käyttämällä superpitkää kieltään,
joka ylettyy niiden väliin.
Kirahvi on lempeä olento,
joka ei koskaan häiritse naapureitaan.
Samaa ei voi sanoa sarvikuonosta.
Tämä äreä laji kantaa kaunaa kaikkia kohtaan.
Se ei ole leikkimielellä lymyillessään tällä tavalla.
Noiden keihäiden takana on kaksi tonnia raivokkuutta,
ja jos se hyökkää, se on yhtä vaarallinen kuin panssarivaunu.
Nimi "rhinoceros" tarkoittaa "sarvekasta nenää".
Nuo kauhistuttavat aseet eivät silti ole oikeaa sarvea,
vaan kovettuneita kuituja.
Afrikan sarvikuonolla niitä on tuplasti.
Se on niin arvaamaton,
että useimmat muut eläimet välttelevät sitä.
Mutta hyljeksintä ei niitä hätkäytä.
Ne jatkavat matkaansa yhtä huonokäytöksisinä kuin aina -
purkaen kiukkuaan toisiaan jahtaamalla.
Afrikan leijona on oikeasti vain ylisuuri kissa,
ja kuten muu sukunsa, se on mukavuudenhaluinen.
Itse asiassa se taitaa olla maailman laiskin eläin.
Ja kun nämä kissat rentoutuvat, ne torkkuvatkin perusteellisesti.
Leijonaperhettä kutsutaan laumaksi,
ja siihen kuuluu puolesta tusinasta tusinaan jäsentä,
sukulaiset useammassa polvessa.
Toisin kuin useimmat kissat, leijonat ovat perhekeskeisiä,
ja lauma pysyy enimmäkseen samana.
Vuoron perään nuorukaiset kasvavat, löytävät parin -
ja saavat oman pentueen,
jossa on yleensä 4-6 pentua.
Poikaset matkivat vanhempiensa laiskottelua -
ja tekevät ruokansa eteen mahdollisimman vähän.
Ne imevät lähinnä oleva naarasleijonaa,
eikä sillä näytä olevan väliä, kuka on kenenkin äiti.
Leijonanpentu on luonnostaan leikkisä,
ja sen kissanpentumaiset touhut paljastavat sukulaisuuden kotikissaan.
Tuo leikkisyys jatkuu itse asiassa aikuisuuteen asti.
Tosin silloin jopa leikkiessä sen luontainen vaisto on tappaa,
ja se iskee automaattisesti kurkkuun.
Kissa kun on, leijona muistaa, miten kiipeillään.
Mutta koska se ei juuri koskaan hyökkää saaliin kimppuun ylhäältä,
sillä ei ole tuolle taidolle käyttöä.
Niinpä kun leijona kiipeää puuhun, se tekee niin maisemien takia.
Kotioloissa eläinten kuningas on vain avuton -
joutavanpäiväinen uroseläin.
Kuninkaallisen huushollin todellinen pää on naaras,
ja kun se haluaa hänen majesteettinsa paikan varjossa,
se ilmaisee sen varsin selvästi.
Myös pennut tietävät, kuka määrää.
Ne menevät aina äidin puolelle.
Satunnaisia kärhämiä lukuun ottamatta lauma on yhtä suurta perhettä.
Niin kauan kuin kellään ei ole nälkä,
ne viettävät päivänsä tyytyväisinä lekotellen.
Mutta tunnelma muuttuu äkisti, jos jokin ulkopuolinen lähestyy.
Vieraalla naaraalla ei ole asiaa sisäpiiriin.
Ennen kuin se edes huomaakaan,
sitä ympäröi muriseva joukko.
Tämä on naaraiden taistelu.
Jostain syystä lauman emot -
pitävät vierasta naarasleijonaa uhkana pennuilleen.
Syy on hieman epäselvä, mutta niiden reaktio puhuu selvää kieltä.
Urosleijonalla on tapahtumassa vain pieni rooli.
Se tuntuu osallistuvan vain, koska sen odotetaan tekevän niin.
Mutta se ei vaikuta olevan ihan tosissaan, kun vastassa on raivokas naaras.
Lopulta tunkeilija ottaa jalat alleen -
näyttäen saaneensa pahasti köniinsä.
Nyt kun rauha on taas maassa,
lauma jatkaa laiskotteluaan.
Mutta sitten paikalle astelee lisää tunkeilijoita,
ja norsuja tuskin niin vain pois häädetäkään.
Tässä tulee lauman uros,
jolla on mielessään jotain muuta kuin tervehdyskäynti.
Norsut ovat tottuneet tekemään mitä haluavat,
ja tämä, lauman johtaja,
ei tietenkään halua leijonia lähistölle.
Tällä kertaa leijonat ovat hienotunteisia ja poistuvat arvokkaasti.
Jos eläinten kuningas suostuu jollekin lajille -
kuninkaalliset etuoikeutensa luovuttamaan, niin norsulle.
Tässä luonnon mittelössä nämä jättiläiset ovat suurimpia.
Kokonsa puolesta afrikannorsu on paljon aasialaisserkkuaan suurempi.
Nämä nykyajan mammutit ovat -
maapallon suurimpia nisäkkäitä.
Afrikassa, kuten muuallakin, jokaisen olennon suurin huoli on ruoka.
Ja norsulla, jolla on suurin ruokahalu,
se ongelma on suurin.
Se syö valtavia määriä ruohoa,
mutta se on pelkkä alkupala, kun itse pääruoan se hankkii metsästä.
Tiukkana kasvissyöjänä ja tavoiltaan laiduntajana -
se syö lehtiä, oksia ja sen sellaista.
Nämä valtavat eläimet painavat kuudesta kahdeksaan tonnia,
ja ne syövät joka päivä ison osan painostaan.
Päivällinen on pitkä toimitus. Norsun vatsa täyttyy hitaasti.
Se on hidas mutta perusteellinen syömäri.
Se repii puiden oksat järjestelmällisesti.
Norsun kärsä toimii niin käsivartena, kätenä kuin sorminakin.
Tämä yleislaite -
on hämmästyttävän herkkä ja kätevä kaikenlaisissa tehtävissä,
karkeammista ihan hienomotorisiin asti.
Saatuaan oksan maahan -
norsu usein lukitsee sen jalallaan -
ja repii siitä kärsällään sopivia suupaloja.
Se ymmärtää vipuvoiman periaatteen -
ja jos se valitsee oksan, joka ei katkeakaan,
se vääntää suurilla syöksyhampaillaan kovempaa.
Keskivertouroksen yksi syöksyhammas painaa noin 23 kiloa,
mutta suurimmat tiedossa olevat syöksyhampaat painoivat lähes 70 kiloa.
Niin uroksella kuin naaraalla on ne,
ja näille käteville työkaluille juuri mikään ei mahda mitään.
Niillä voi vetää juuriltaan jopa täysikasvuisen puun.
Olemassaolon taistelussa -
yksihampainen norsu on väistämättä alakynnessä,
mutta se ei ole epätavallinen vitsaus, varsinkaan vanhojen urosten keskuudessa.
Kahdeksan tonnin paineessa katkeaa paraskin norsunluu.
Tämä ryppyinen patriarkka voi olla 100, 200 vuotta vanha.
Sitä ei voi tietää varmasti.
Norsun ikä on sen oma salaisuus,
ja villinä elävän yksilön ikää voi vain arvioida.
Silti uskotaan, että norsun elinikä -
on hieman ihmisikää pidempi,
keskimäärin noin 80-100 vuotta.
Se tiedetään, että norsu saavuttaa sukukypsyyden noin 20 vuoden iässä.
Teininä se vielä kirmailee lapsekkaasti.
Syntyessään norsunpoikainen painaa noin 90 kiloa.
Useimmissa perheissä se olisi jättiläinen,
mutta norsuperheessä pienokainen.
Tämä pikku kaveri on vasta 12 tuntia vanha,
ja sillä on vaikeuksia pysytellä äitinsä jättiläisaskelten tahdissa.
Useimpien lajien poikaset ovat luonnostaan leikkisiä,
ja niin on norsuvauvakin.
Se saa lapsekasta nautintoa jahtaamalla haikaroita,
jotka usein seuraavat norsuja.
Näitä lintuja houkuttelevat hyönteiset,
jotka lauma saa liikkeelle ruohikossa kulkiessaan.
Mutta nyt osat ovat vaihtuneet -
ja kyytiä saavatkin haikarat.
Nuori norsuherra voi olla pikkutekijä omassa sarjassaan,
mutta tässä se pääsee oikein kunnolla päsmäröimään.
Vaikka elefantti kuuluu -
paksunahkaisten lajien ryhmään,
sen nahka ei ole läheskään niin kova kuin miltä näyttää.
Niinpä se yrittää suojautua ikävien hyönteisten puremilta -
ottamalla usein mutakylpyjä.
Norsu on laumaeläin,
ja laumojen koko vaihtelee vain muutamasta hyvin isoihin.
Tämä on norsuversio rahtijunasta.
Laske vaunut, niin niitä on 110.
Laumassa eläminen tuo poikasille turvaa,
mutta aikuiselle se tuskin olisi välttämätöntä.
Suuren kokonsa ja voimansa ansiosta -
täysikasvuisella norsulla ei ole luonnollisia vihollisia.
Yksi asia, mitä norsut tarvitsevat, on vesi,
ja sitä etsiessään ne kävelevät kauaskin.
Pelkkä niiden janon sammuttaminen vaatii melkoisen lammikon.
Nyt monikäyttöinen kärsä toimii joustavana vesiletkuna.
Me ihmiset saamme päivässä vaivoin juotua parisen litraa.
Mutta norsu siemaisee sen verran joka kärsällisellä.
Janoinen norsu voi juoda 53 litraa virvoitusjuomaa -
ja jopa pikkuheppu hörppii sitä ämpäreittäin.
Nämä syöksyhampaat kasvoivat melkein liian suuriksi,
ja tekevät juomisesta hieman hankalaa.
Ja sitten on se tyyppi, joka tekee siitä leikkiä.
Lopuksi letku ripustetaan ikiomalle kuivaustelineelle.
Vaan lammikolla tapahtuva rituaali on vasta alussa.
Nyt, kun sen jano on sammutettu,
norsu keskittyy suihkutteluun.
Lämmintä tai kylmää vettä ei toki ole, ja vesi on mitä mutaisinta.
Mutta norsu nauttii siitä kaikesta huolimatta.
Sille se on viileää ja märkää, ja muulla ei ole väliä.
Sitten vielä kunnon huuhtelu, mikä onkin kaikkein hauskinta.
Tavallisesti norsut pysyttelevät matalassa vedessä.
Mutta jos ne menevät syvemmälle, ne ovat erinomaisia uimareita.
Ja jos se sukeltaa,
se pitää kärsäänsä pinnan yläpuolella hengitysputkena.
Vaikka se onkin niin kätevä,
yhteen paikkaan norsun kärsä ei ylety.
Mutakylpy oli kerrassaan suurenmoinen,
mutta tämä roiskuttelu on saanut aikaan hankalan pulman.
Miten nostaa kuusitonninen norsu ylös pitkin liukasta penkerettä?
Lopulta, kuivaa maata jalkojen alla, kaikki onnistuvat,
myös ne kuusitonniset kaverit.
Tällä lammikolla piipahtaa monia lajeja.
Mutta virtahevolle tämä on koti.
Kunnon vesieläimenä virtahepo on vedessä elementissään.
Se suosii suomaisia suvantoja,
missä se voi piehtaroida sydämensä kyllyydestä.
Se ei voi vastustaa kunnon mutalammikkoa,
koska onhan virtahepo sian sukulainen.
Norsun jälkeen toiseksi suurimpana -
virtahevon vyötärönympärys on noin neljä metriä -
ja se painaa usein neljäkin tonnia.
Silti se on yllättävän ketterä, niin maalla kuin vedessäkin.
Se on yleensä sopuisa,
mutta osaa pitää puolensa -
leikkitappeluissa ja tositilanteessakin.
Näissä raskaissa leuoissa on valtavasti voimaa.
Valasta lukuun ottamatta -
tämä on eläinkunnan suurin suu.
Hippopotamus sai nimensä antiikin kreikkalaisilta.
Se tarkoittaa "jokihevosta".
Ja kun sen hevosnaaman näkee näin, nimi tuntuu totisesti sattuvalta.
Toisinaan kylään saapuu vieraita, ja tietysti syömään.
Tämä lintu on kiinnostunut virtahevoissa elävistä loisista.
Sen nimi on afrikanjassana, ja se tepastelee lumpeenlehdillä.
Mutta se on myös hippohyppelijä,
ja sen ylisuuret jalat sopivat loistavasti tähän toimintaan.
Lintu on ikään kuin henkilökohtainen palvelija,
joka siivoilee sieltä täältä.
Se tarkistaa, kaipaavatko kulmakarvat nyppimistä,
vähän kuin lintukosmetologi.
Ei tälle naamalle paljon ole tehtävissä, mutta se jaksaa yrittää.
Joskus se heittäytyy yli-innokkaaksi.
Silloin asiakas kyllästyy ja painuu veden alle.
Virtahevon ilmapallomainen keho tekee siitä hyvin kelluvan,
ja se liikkuu lammen pohjan haavemaassa täysin vaivattomasti.
Se pystyy sulkemaan sekä nenänsä että korvansa,
ja keuhkojensa tilavuuden ansiosta se pystyy sukeltamaan minuutteja.
Henkeä vetääkseen sen tarvitsee vain työntää sieraimet pinnan yläpuolelle.
Virtahepo seurustelee erikoisen väen kanssa. Tällä kertaa kalojen.
Ei se järin kiinnostunut näistä eväkkäistä ystävistä ole,
mutta ne ovat sitäkin kiinnostuneempia siitä.
Tämä on yksi luonnon selittämättömistä arvoituksista,
miksi kalat parveilevat virtahevon ympärillä.
Valistunut arvaus on, että ne syövät siitä irtoavia loisia.
Tämä karppimainen laji on nimeltään barbi.
Ne syynäävät sen perusteellisesti.
Ja tässä näemme oudon näytelmän, jossa kalat ovat -
tonkimassa virtahevon suussa.
Tohina houkuttelee paikalle ohikulkijan, joka tulee kuokkimaan.
Tämä on krokotiili.
Silläkin on paikkansa tässä vedenalaisessa miljöössä.
Krokotiili, barbi, virtahepo. Matelija, kala, nisäkäs.
Outo hengenheimolaisuus oudossa maailmassa.
Luonnon olentojen älykkyys -
vaihtelee ei niin välkystä lähes nerokkaaseen.
Harva pärjää älykkyydessä Afrikan paviaanille.
Katsokaa, minkä se valitsi kodikseen. Turvallisen kivilinnan.
Tässä linnoituksessa se pärjää kaikkia tulijoita, myös leijonia vastaan.
Toisinaan paviaani näyttää olevan lähes uhkarohkea,
mutta se tuntee tämän kallion joka sopukan -
ja tietää voivansa piiloutua tarvittaessa nopeasti.
Mutta leijonat eivät tuhlaa aikaansa paviaanien jahtaamiseen.
Niillä on helpompaakin riistaa, jonka voi saada joskus kiinnikin,
ja niinpä ne jatkavat matkaa.
Paviaanien on jätettävä linnansa, jos haluavat syödä,
sillä ne pitävät pehmeämmästä ruohosta, siemenistä ja hyönteisistä.
Ne kulkevat turvallisuuden vuoksi 50-100 yksilön joukoissa.
Paviaanilla on näppärät kädet -
ja nirso silmä,
ja vain parhaat saaliit tyydyttävät sen nirsoa makua.
Sen herkkua ovat lumpeenvarret.
Paviaanivauva on melkoinen riiviö.
Se ei ole mikään lapsinero.
Mutta sen lahjat tulevat esiin, kun se löytää puun.
Se on synnynnäinen trapetsitaiteilija.
Paviaanit ovat leikkisiä, ja ilkikurisia jekkuilijoita,
ja vekaroiden leikki -
on yhtä jatkuvaa jekkua toisilleen.
Se näyttää kehittävän hyväntahtoista kärsivällisyyttä,
ja perheissä on harvoin tiukka kuri.
Kumpikin vanhempi osallistuu lastenkasvatukseen,
ja isä on yhtä halukas kaitsemaan lapsia kuin äiti.
Mutta joskus juniori ei ole yhtä halukas kuin isä.
Paviaaniyhdyskunnassa ei ole koskaan tylsää.
Älykkyyden lisäksi ne ovat varsin huumorintajuisia,
mikä tulee esiin mitä yllättävimpinä hetkinä.
Paviaanin pahin vihollinen on leopardi,
jota kutsutaan myös Afrikan tiikeriksi.
Ei se tietenkään oikea tiikeri ole. Niiden koti on Aasiassa.
Mutta julmuuden ja oveluuden puolesta se vetää sille täysin vertoja.
Leopardien takia -
paviaaninpoikasten ei anneta koskaan harhailla yksin.
Emon valpas katse seuraa niitä herkeämättä.
Ja poikanen kulkee emon mukana aina, mahan alla piilossa.
Vähän isommaksi vartuttuaan tenava matkustaa takapenkillä.
Näin se ei jää jalkoihin,
kun paviaanit menevät lammikolle juomaan.
Afrikanleijonan valtakunnassa on monenlaisia lintuja.
Tässä on yksi, joka kertoo luonnon taipumuksesta kaikkeen outoon:
strutsi.
Yli kaksi metriä korkeana se kohoaa laiduneläinten yläpuolelle.
Se on höyhenpeitteisistä lajeista suurin.
Teknisesti se on lintu,
mutta se ei osaa lentää, ei laulaa eikä edes istua puun oksalla.
Itse asiassa strutsi ei osaa tehdä mitään, mitä linnut yleensä tekevät,
paitsi munia maailman suurimpia munia ja tehdä hurjasti poikasia.
Poikueessa on tavallisesti vähintään 20 pienokaista,
joiden paimentaminen vaatii molemmat vanhemmat.
Tässä jöötä pitävät harmaat naaraat,
mutta yhtä usein vastuussa nähdään näyttävä uros.
Lentokyvyttömänä -
strutsi on kehittänyt oman selviytymiskeinonsa.
Tässä monien petoeläinten maassa -
se turvautuu pitkiin, vahvoihin jalkoihinsa vihollisilta paetakseen.
Valtavan askeleensa ansiosta -
sen vauhti voi olla pitkästi yli 60km/h.
Pitkäjalkaiset linnut ovat leijonan valtakunnassa yleisiä.
Ne isännöivät kaikenlaisia haikaroita ja kurkia.
Kruunukurki on tuttu näky.
Se tulee innokkaana riiaamaan -
ja ryhtyy toimeen näyttävin elkein.
Tämä tepastelija on isotrappi.
Se lähtee liehittelemään pöyhkeänä edestä ja takaa.
On vaikea sanoa, onko se tulossa vai menossa.
Eikä se ole tässä tilassa varma siitä itsekään.
Mutta mitä todella hienoon pörhistelyyn tulee,
sihteerilintua ei voita kukaan.
Se ei tosin mahtaile. Tässä on tosi kyseessä.
Se etsii ruokaa.
Näin se etsii hyönteisiä ja pieniä matelijoita.
Se sai nimensä päästä sojottavien höyhentensä mukaan.
Ne muistuttavat sihteerin korvan takana olevaa vanhanaikaista sulkakynää.
Pääskykahlaaja on kahlaajalintu, joka ei oikeastaan koskaan kahlaa.
Se saa ruokansa kuivilta tasangoilta,
ja sitä etsiessään esittää eriskummallisen tanssin.
Ja kun se panee jalalla koreasti, se tekee sen juurta jaksaen.
Afrikanleijonan valtakunnassa on vain kaksi vuodenaikaa:
märkä ja kuiva.
Laiduneläimille -
tämä tarkoittaa sitä, että joskus lammikoita on paljon -
ja joskus ei.
Näille kulkureille elämä on kiinni hyvästä vedestä ja ruohosta.
Kun ruoho on uutta, syntyy pienokaisia.
Syntyessään gnuun vasikka on heikko,
mutta silti sen odotetaan tekevän se lähes mahdoton.
Sen on sekuntien sisällä opittava kävelemään ja juoksemaan,
sillä näillä laajoilla tasangoilla pakeneminen on ainoa turva.
Tasangolla on paljon petoeläimiä, ja ne jahtaavat eniten poikasia.
Leopardi arvioi mahdollisuutensa nopeasti ja suunnittelee strategian.
Se tietää, että gnuut ovat nopeita jaloistaan, mutta eivät älyltään.
Se kääntää niiden tyhmyyden edukseen.
Leopardi saalistaa hiipimällä, ja nyt se lähestyy puuta,
koska se tykkää hyökätä ylhäältäpäin.
Jos leopardi arvaa väärin, se jää nälkäiseksi,
mutta jokin outo vaisto sanoo sille, että lauma kulkee tästä.
Niinpä se tyytyy toistaiseksi vahtimaan ja odottamaan.
Ja oikeinhan se arvasi.
Ja nyt se ryhtyy tappaviin toimiinsa -
tuiman keskittyneenä.
Se tietää, että saisi vain yhden tilaisuuden.
Heti kun se näyttäytyy, lauma ryntää pakoon.
Se siirtyy alemmaksi, lähemmäs.
Mitä lähemmäs se pääsee, sitä varmemmin se osuu.
Eikä märehtivällä laumalla ole hajuakaan sen läsnäolosta.
Nyt se hyppää alas.
Kun leopardi hyökkää, se on kuin salamanisku,
ja tuntienkin päästä -
gnuut harhailevat ympäriinsä sekasorron vallassa.
Toisinaan meno on raakaa,
mutta se on Afrikan todellisuutta.
Elämä ja kuolema, loputtomana jatkuva kiertokulku.
Ja niin luonto toimii.
Jotkut elävät huomiseen, jotkut kuolevat tänään.
Niinpä yhden tragedia tarkoittaa toiselle selviytymistä.
Ennen syömistä -
leopardi kantaa saaliinsa puuhun.
Tämä on leopardille tyypillistä,
sen tapa kieltäytyä jakamasta sitä tasangon haaskaeläinten kanssa.
Afrikan suurten kissojen joukossa -
gepardi on voittamaton metsästäjä, joka päihittää jopa leopardin.
Tietoa sen taituruudesta on muinaisista ajoista lähtien,
sillä egyptiläisten hieroglyfit kuvaavat gepardeja tositoimissa.
Egyptin kuninkaat tiesivät sen mahtavat kyvyt -
ja kouluttivat näistä uljaista olennoista itselleen metsästyskissoja.
Vyötäröltään hoikka ja vartaloltaan pitkä gepardi -
näyttää pikemminkin vinttikoiralta kuin kissalta.
Sillä on pitkät jalat kuin koiralla,
ja korkeutensa vuoksi sen askellus on epätavallinen.
Valtava rintakehä, iso keuhkojen tilavuus ja pitkät lihakset -
kertovat erinomaisesta kestävyydestä.
Kumma kyllä, yksi sen osa näyttää liian pieneltä,
sen pieni pää, joka työntyy esiin kuin jokin gargoili.
Melkein kuin se olisi laitettu väärään kehoon.
Silti se on tarkoituksenmukainen,
sillä gepardi on kiireestä kantapäähän virtaviivainen vauhtihirmu.
Tässä on eläinkunnan nopein juoksija.
Nopeimmillaan se voi juosta jopa uskomattomat 128 km/h.
Se yksinkertaisesti juoksee saaliinsa uuvuksiin.
Metsästävä gepardi säikyttää gasellit.
Ne jäykistyvät valmiina pakenemaan.
Kun kissapeto vaihtaa kiihdytysvaihteelle,
lauma tietää, että on aika hajaantua.
Paniikissa jotkut juoksevat sen rinnalla.
Mutta kissa ei niistä välitä.
Se on valinnut uhrinsa lauman kärkipäästä.
Jonkun päivät ovat luetut,
ellei se ihmeen kaupalla pääse pakoon.
Ja gepardilta harva pääsee.
Eläessään parveilevien laumojen keskellä -
luulisi, ettei leijonalla olisi koskaan nälkä.
Saaliin nappaaminen ei ole silti niin helppoa kuin miltä näyttää.
Se vaatii suunnittelua ja taitoa, ja joskus suoranaista onnea.
Päivät pitkät urosleijona näyttää tekevän muuta kuin metsästävän.
Majesteetti istuskelee vain laiskana syrjässä ja poseeraa ylväänä,
elättäjän tehtävän langetessa naaraille.
Niinpä naarasleijonan on astuttava areenalle.
Haasteena on päästä saaliin lähelle.
Toisin kuin gepardi, se tekee vain nopean pyrähdyksen.
Sen jälkeen kavioeläimet pääsevät siltä helposti karkuun.
Sen on saatava gnuut kiinni,
ennen kuin ne lähtevät liikkeelle.
Iskuetäisyydelle luulisi olevan helppoa päästä,
mutta se vaatii taitavaa vaanimista.
Ensimmäisen yrityksen jälkeen naaras säästää voimiaan.
Saalistuksesta voi tulla pitkä ja vaikea urakka.
Kunpa miekkonenkin tekisi osansa, niin voisi olla helpompaa.
Turha toivo,
sillä kuninkaallinen puoliso lepää yhä laakereillaan -
ja ihmettelee, missä lounas viipyy.
Mutta nyt ei ole aikaa murehtia laiskoja uroksia.
Ruoka on vielä hankkimatta ja koko lauma ruokkimatta.
Nyt naaraat käyttävät yhteistuumin leijonien yleisesti käyttämää taktiikkaa.
Johtaja kiertää lauman taakse.
Sillä välin kollegat lähestyvät sitä edestäpäin.
Ne kävelevät näkyvillä -
tarkoituksena kiinnittää lauman huomio.
Ansa on valmiina laukeamaan.
Nyt gnuu huomaa leijonan läsnäolon.
Mutta kun leijonia on edessä ja takana, mihin suuntaan se voi juosta?
Vaistomaisesti naarasleijona iskee kaulasuoneen.
Loppu tulee nopeasti ja varmasti.
Kun saalis on kaadettu, se pitää jakaa muun lauman kanssa.
Kun klaani alkaa kokoontua yhteen, hänen majesteettinsakin viimein liikahtaa.
Nälkäisiä leijonia tuntuu ilmaantuvan joka puolelta.
Sedät, tädit, serkut, sukulaistytöt ja -pojat -
kaikki tulevat heti ottamaan osansa ateriasta.
Saadessaan tilaisuuden syödä leijonat ahmivat kunnolla,
parhaista paloista taistellen.
Kun nälkäistä väkeä on paljon, yhdestä saaliista ei kauan riitä.
Ja kaikkialla Afrikan tasangolla -
tämä muinainen kuvio toistuu yhä uudestaan.
Toisena päivänä lauman saaliiksi joutuu seepra.
Uhrit vaihtuvat, mutta lopputulos on sama:
ruokaa leijonille ja niiden pennuille.
Joskus harvoin saaliiksi joutuu nuori kirahvi,
sillä varovaisimmillakin onni voi joskus kääntyä.
Joskus eläinten kuningas -
yrittää omia koko saaliin, mistä seuraa katkeria riitoja.
Onkin melkoinen temppu pimittää raato muulta laumalta.
Tämä naaras onnistui varaamaan rippeet pennuilleen.
Nyt se raahaa niitä kohti piilopaikkaansa.
Jos sillä käy tuuri, se ja sen poikaset saavat pitää ikiomat syömingit.
Mutta se unohti haaskaeläimet.
Sakaalit liittyvät jonon jatkoksi odottaen tilaisuutta saada jotain.
Ne ovat taitavia voroja,
sillä ne elävät leijonia seuraten ja niiden jättämiä jäänteitä syöden.
Nämä pelottomat varkaat ottavat leijonasta mittaa aina,
kun tämä on selin.
Nyt kuin tyhjästä ilmestyy hyeenoita, innokkaina liittymään joukkoon.
Ja yläpuolelle pölähtää jostain korppikotkia -
ilmaiselle aterialle.
Korppikotka, sakaali, hyeena. Haaskaeläimiä kaikki.
Silti myös näitä luonto pitää hyödyllisinä,
koska ne pitävät tasangon haaskoista puhtaana.
Näiden kintereillä roikkujien jäljiltä ei jää juuri mitään.
Lopulta taistellaan pelkistä luista.
Tämä kisa leijonan ja sen seuraajien välillä ei pääty koskaan,
paitsi hetkittäisiin pattitilanteisiin,
mutta tämä on luonnon tapa ruokkia kaikki.
Leijonat tappavat, jotta moni voi selvitä hengissä.
Mukaan lukien tietysti myös haaskaeläinten perheet.
Luonnon suunnitelman mukaan -
tasangolla jokainen ruoanmurunen löytää tiensä jonkun nälkäiseen suuhun.
Maankamaralla leijonanpennut saapuvat paikalle.
Niitä odottaa laiha ateria.
Lauman muutkin jäsenet saapuvat -
löytääkseen vain murusia,
sillä kaiken työn jälkeen tämä on leijonan osa.
Ja emorukka surkeimman osan, kuten aina.
Koska pienestä ateriasta täytyi riittää niin monelle,
jahti jatkuu.
Nyt lauma kokeilee toisenlaista taktiikkaa.
Ne siirtyvät pensaikkoon -
toiveenaan yllättää saalis.
Niiden tilaisuus koittaa.
Impalalauma niiden juomapaikalla.
Leijonilla on taktiikkapulma.
Tämä antilooppilaji on kenties vaikein napattava.
Ne päättävät hyökätä suoraan,
ja yllätyshyökkäyksellä on vaikutuksensa.
Nyt joka leijona on omillaan.
Temppu on saada impalat paniikkiin -
ja yrittää kaataa ne, kun ne pakenevat.
Tämä on nopeuden ja älyn mittelö, jossa myös onnella on iso merkitys.
Kaikista vaikeuksista, joita Afrikan luonto tuo eläimilleen,
mikään ei ole niin ankara kuin vuotuinen kuivuus.
Kuiva kausi vaikuttaa kaikkiin, suurimmista pienimpiin.
Jopa monni on ahdingossa vedenpuutteen vuoksi,
kun niiden lammikot kuivuvat yksi toisensa jälkeen.
Harvat juomapaikat ovat jatkuvassa käytössä.
Ja niille johtavat polut syvenevät -
läpi rutikuivan tasangon.
Norsut reagoivat hätätilaan hämmästyttävää muistia osoittaen.
Ne palaavat vanhaan joenuomaan -
ja kaivavat kuiviin uomiin omat kaivonsa.
Ne tuntuvat haistavan kosteuden jopa maan alta.
Yhtäkkiä, kuin suuret viuhkat,
norsun korvat menevät hörölle ja kuuntelevat tarkkaan.
Luontaisen varovaisuutensa vastaisesti se lähtee ääntä kohti -
kärsä ilmaa nuuhkien.
Ääni on outo, eikä se tunnista sitä,
koska se ei ole vastaavaa ennen kuullut.
Se seuraa sitä sen lähteelle.
Ja täällä, ainoalla mutalammikolla,
se kohtaa epätoivoisen näytelmän.
Sarvikuono on uponnut tahmeaan mutaan.
Se hakkaa epätoivoisena päätään maahan -
ja huutaa apua.
Toinen sarvikuono juo -
tuskin korvaansa lotkauttaen toisen oudolle ongelmalle.
Niin täytyi tapahtua myös dinosaurusten aikaan,
sillä tässä on pian fossiili.
Juuri tällä tavalla entisajan pedoille kävi,
ja niiden jäänteet säilyivät.
Täällä lammikolla sama ansa odottaa kaikkia.
Mutta jotkut ovat onnekkaita. Ne uhmaavat kohtaloa, mutta selviävät.
Paniikki kasvaa,
ja juuttunut sarvikuono yrittää vielä ponnistaa.
Mutta kaksi tonnia painaa paljon, kun se on kiinni savessa.
Sen huudot tuovat paikalle paviaaneja.
Nämä älykkäät olennot -
sentään tutkivat pulmaa hetken.
Yksi niistä itse asiassa koettaa keksiä apukeinoa.
Mutta eivät paviaanit asialle mitään voi.
Norsukin tuli vain juomaan.
Lopulta sarvikuonon epätoivo saa sen paniikkiin.
Ja kuten kaikki alemmat olennot, mahtava norsu lähtee pakoon.
Ja niin sarvikuonon on kohdattava karmea kohtalonsa,
kun itse luonto hylkää sen.
Trooppisen auringon alla tasangon kuuma ilma nousee pyörivinä pölypylväinä.
Paholaisen pyörteiksi kutsutut tomupyörteet -
tanssivat rutikuivan maan pinnalla.
Tämä on vasta alkusoittoa. Pian alkavat tomumyrskyt.
Alkaa myös massamuutto.
Laumojen on lähdettävä tästä korventuneesta maasta -
etsimään uutta lammikkoa -
jostain, mihin tämä paahtava kuumuus ei yllä.
Janon, kuumuuden ja nälän kiusaamina -
niiden on jotenkin jaksettava jatkaa ja kestettävä kuumuus.
Leijonatkin lähtevät liikkeelle.
Metsästäjä ja saalis marssivat yhtä jalkaa saman vihollisen, janon, ajamina.
Ennen pitkää tämä koettelemus muuttuu painajaiseksi,
ja hiljaiset kirahvit astelevat tässä autiossa maassa,
kuin aavemaiset hahmot unessa.
Julma Afrikan aurinko heittää maisemaan tulisen pölyvaipan.
Epätoivoissaan norsut etsivät tuulista kosteutta, mutta turhaan.
Palava kiekko kiertää taivaalla päivästä toiseen,
eikä helpotusta tule.
Luonto vaikuttaa armottomalta.
Mutta tämä on Afrikka, aito ja säälimätön Afrikka,
missä hengissä säilyvät ne, jotka selviävät koettelemuksista.
Vaellus jatkuu viikkokausia,
kunnes lopulta laumat löytävät uutta laidunmaata.
Mutta ruoho ilman vettä ei riitä,
niinpä niiden on jatkettava -
ja etsittävä juomapaikkaa, jota ei tunnu olevan olemassa.
Harhaillessaan -
eläimet tuntuvat kadottaneen vaistomaisen suuntavaistonsa.
Joukko tekee suurta ympyrää.
Tajuamatta virhettään -
laumat kääntyvät takaisin -
siihen suuntaan, mistä ovat tulleet.
Ne näyttävät menevän taas kohti hiekkamyrskyä,
mutta tomupilvi onkin kulkusirkkaparvi,
joukko saaliinhimoisia hyönteisiä, jotka tulevat kurittamaan tasankoa.
Kuin myrskyn ajama karja,
gnuut kulkevat päättöminä tässä sokaisevassa myräkässä.
Tämä hillitsemätön tulva turruttaa kaikki aistit.
Kesken ateriansa -
leijona katsoo hölmistyneenä ja ymmärtämättä, mitä tapahtuu.
Kulkusirkka on heinäsirkkalaji. Se syö luonnonlaidunta.
Yksi yksilö syö vain yhden heinänkorren,
mutta kun ne laskeutuvat yhtenä mattona,
ne tuhoavat maan.
Se on uhka kaikille laiduneläimille,
sillä jos ruoho tuhoutuu, niiden tulevaisuus on synkkä.
Mutta yhden nälänhätä on toiselle usein juhla-ateria.
Haikarat laskeutuvat paikalle.
Mutta edes tuhat haikaraa tai tuhannen tuhatta haikaraa -
ei voisi estää tätä ruttoa.
Nämä miljoonat hohtavat siivet suodattavat päivänvaloa.
Pian maan ylle asettuu pahaenteinen loiste.
Luonnon suunnitelmassa -
hallitsematonta suurtuhoa ei voi sallia.
Vaikka sirkat syövät jokaisen elävän ruohonkorren,
vaikka ne riisuvat maan paljaaksi,
luonto uudistaa maailman ja synnyttää uutta elämää.
Näin käy, kun tulevat trooppiset sateet.
Sadekausi on elämän lähde,
joka uudistaa ja raikastaa -
yhtä lailla eläimet kuin maan.
Nyt laiduneläimillä riittää taas raikasta vettä ja tuoretta ruohoa.
Mutta se, mikä vaikuttaa joihinkin, vaikuttaa kaikkiin.
Kuten muidenkin eläinten,
myös leijonien on hyväksyttävä, mitä luonto suo.
Ja sateet tulevat tähän vanhaan maahan -
yhtä varmasti kuin auringon on seurattava myrskyä.
Ja niin vuodenajat seuraavat toisiaan.
Ja taas kerran leijona mittailee valtavaa tasankoa,
jota sen alamaiset vaeltavat laajalti ja kauas.
Seeprat, gnuut, lehmäantiloopit ja kudut.
Sapeliantiloopit, pahkasiat, strutsit ja sarvikuonot.
Virtahevot, norsut, kirahvit ja paviaanit.
Impalat, hyeenat, villikoirat ja sakaalit.
Kaikki nämä ja monet muut kunnioittavat Afrikan leijonaa.
Tarina on kerrottu,
ja Tosielämän seikkailu päättyy kuten se alkoikin,
Kilimanjaro-vuoren juurella.
Ja niin kauan kuin tämä hiljainen vahti vartioi leijonan valtakuntaa,
niin kauan eläinten kuninkaan asemaa ei uhkaa mikään -
tässä Afrikan luonnon alkukantaisessa kilpailussa.
LOPPU
TOSIELÄMÄN SEIKKAILU
WALT DISNEY -TUOTANTOA