WALT DISNEY PRESENTERER
EN EKTE EVENTYRFILM
I SAMARBEID MED KENYAS NASJONALPARK
SERENGETI NASJONALPARK
DRONNING ELIZABETHS NASJONALPARK KRUGER NASJONALPARK
HILUHLUWE VILTRESERVAT
VILTAVDELINGENE I KENYA UGANDA OG TANGANYIKA
DETTE EVENTYRET TOK TRE ÅR Å FILME.
DET ER AUTENTISKE FILMOPPTAK AV EKTE HENDELSER.
DET ER NATURENS EGEN HISTORIE.
HENNES SKAPNINGERS SPONTANE HANDLINGER.
I oldtiden ble Afrika kalt Det mørke kontinentet.
ATLANTERHAVET INDIAHAVET
Navnet kom fra de første karttegnerne.
De visste så lite om dette uutforskede området
at de lot det være blankt på kartet.
Det var et mysterium i flere århundre,
for Afrika var omringet av naturlige barrierer
som holdt sivilisasjonen borte.
I nord ligger det ufremkommelige Sahara.
I vest er det en tett jungel,
en flokete krattvegg langs Kongo.
I sør, et uttørket territorium.
Og på Østkysten ble de feberfylte sumpene en barrikade
for alle som prøvde å invadere landet.
Over tid klarte oppdagelsesreisende å trenge seg gjennom naturens blokade.
Og midt i Afrika fant de et usivilisert paradis.
Det var verken en ørken eller en jungel,
men en vidstrakt slette delt inn blant skog,
dype innsjøer og ruvende topper.
Det dominerende landemerket
er kontinentets høysete fjell.
Det ligger nesten på ekvator.
Dette er Kilimanjaro, og er 5900 meter høyt.
Toppen, som skyter forbi skyene, er bestandig dekket av snø.
Her starter historien vår, for dette er riket til Afrikas løve.
Her kommer dyrenes konge,
en monark som ser til sine undersåtter.
Som det største kattedyret
regjerer løven et stort territorium.
På denne enorme beitemarken
finner han uendelig av beitende dyr.
Her er mangfoldet umulig å telle.
Og her gjemmes naturens mønster og planer.
Nå er vi vitner til fred og ro.
Men i denne solfylte omgivelsen
svever stadig dødens skygge.
Og løven er budbringeren,
for disse artene er maten hans.
Og siden dette er et ekte eventyr i naturens Afrika,
kan tragedier oppstå der vi leter.
Og vi vil også stoppe for å se på liv født på ny.
Makthaveren og de underkastede.
Kjøttetere og gressetere lever i lag.
Ingen andre steder i verden blander naturen artene sine
i en slik overflod og variasjon.
Dette er en gnu.
Som en del av antilopeslekten er de et av løvens favorittbytter.
Dette er en fjern fetter, en kuantilope, som også jaktes på av kattene.
Sebraen er Afrikas innfødte hest.
Stripene ser ut til å gjøre dem avstikkende,
men de blir sjeldent tatt uvitende,
for de er noen varsomme dyr.
Koben er også på vakt
og er avhengig av de sylskarpe hornene sine for beskyttelse.
Naturen ga sabelantilopen et sett med huggerter
og ferdigheten til å bruke dem.
Men når det kommer til stilig hodeplagg
er kuduen i sin egen klasse.
De unge gasellene blir ignorert av løvene.
De anses ikke store nok for et måltid.
Her er en art som så vidt er en godbit.
Dette er en dik-dik.
Den minste av antilopene har en høyde på 35 cm
og er på størrelse med en liten hund.
Dette er en gerenuk, også kjent som sjiraffantilope.
Med lang hals og lite næring
blir de også oversett av løvene.
Impalaen er mer i kongens smak.
Men som alle antiloper er de ekstremt smidige
og nesten umulige å overraske.
Dette er impala i aksjon.
De kan hoppe opp til ni meter.
Elanden, den største antilopen,
er også flinke til å flykte fort.
Av et eller annet rart instinkt
vet beitende dyr når løver jakter.
Hvis de bare sprader forbi
kan de komme overraskende nær flokkene.
Det er ingen vits i å ta for mange sjanser,
og ofte har de en oversikt på jegeren.
Løven er en av mange på sletten
og har en stor rolle i naturens konkurranse.
Innimellom befinner kattene seg
i et selskap med Afrikas villhunder.
Alene blir disse små rovdyrene
utkonkurrert av nesten hvilken som helst motstander.
Men når de kjemper sammen blir det noe annet.
De løper i flokk, som ulver,
og er en konstant trussel for beitende flokker.
Blant gresseterne er det ett dyr som sjeldent prakkes.
Afrikabøffelen.
En fullvoksen okse bærer ofte horn som er 120 cm brede.
Disse brer seg nedentil og lager et tykt skjold over skallen.
Bøffelen er, i hvert fall i nærkamp, praktisk talt usårlig.
Selv jungelens konge viser respekt.
Vortesvinet er også godt forberedt til forsvar.
Støttennene er kjempeskarpe og klare for kamp.
Og allikevel velger de nesten alltid å trekke seg.
Men ikke med halen mellom beina.
Dette halehenget står stolt oppreist
som et signal til familien sin som sier: "Følg meg."
Skarpt syn og skarpere nebb.
Dette er hvitryggribben.
Hvor enn disse fuglene dukker opp er det er dårlig tegn.
Som naturens åtseletere, lever gribbene et prekært liv
der de er i konkurranse med andre av sitt slag.
Rivaliseringen inkluderer sjakaler,
som nå prøver å holde på åtselet sitt.
Men siden det er ingen ære blant tyver
tar gribbene besittelsen i antall.
I naturens ordning
er det rom for tyver samt kongelighet.
Så åtseleterne er en like stor del av det afrikanske miljøet
som løven.
Det rareste dyret i løvens herredømme
er ingen andre enn sjiraffen, verdens høyeste dyr.
De er tre ganger høyere enn en høy mann.
Bare nakken kan bli opp til to meter.
Sjiraffen er kjent for å være tause,
men det kommer lyder en sjelden gang.
Det er et svakt, høyfrekvent grynt.
Og av praktiske grunner holder de seg stumme.
Dette er litt av en fritidsaktivitet.
Det er som å fekte med pisker.
Nå er det bare lekeslåssing,
men i parringssesongen, når de er seriøse,
kan slagene være dødelige.
På sidelinjen står det en gruppe kritikere som deler ut teknikkpoeng.
Og her har alle et perfekt utsiktspunkt.
Den ene gangen nakken til sjiraffer forårsaker problemer
er når de drikker.
Det er da de er mest sårbare.
Men når de føler seg truet kan de overraske med farten.
Det ser ut som et stylteløp,
men de lange stegene fører ham ut av fare.
Naturen gir sjiraffene middagen sin høyt oppe.
Så han ser seg om
og finner en spesiell diett øverst i de afrikanske trærne.
Snodig nok foretrekker de akasietorner.
De unngår piggene med den lange tungen sin.
som kommer frem mellom dem.
Sjiraffen er en rolig skapning
og plager aldri naboene sine.
Men det kan knapt sies om neshorn.
Denne gretne arten bærer nag mot alle.
Når de gjemmer seg sånn tuller de ikke.
Det er to tonn med dårlig temperament bak de spydene,
og hvis de angriper er de like farlige som en stridsvogn.
Navnet "rhinoceros" betyr "hornete nese".
Disse barbariske våpnene er faktisk ikke horn,
men masser av herdet fiber.
Det afrikanske neshornet har to.
Siden de er så uforutsigbare
unngås neshornene av de fleste dyrene.
Men de bryr seg ikke om denne sosiale utelukkelsen
De gjør som de alltid har gjort,
og de får ut sinne sitt ved å jage hverandre.
Den afrikanske løven er ikke noe mer enn en forvokst katt,
og de liker komfort.
De er nok de slappeste dyrene i live.
Når løver tar seg en lur, er det som å se en katt.
En løvefamilie kalles en løveflokk,
og inneholder mellom et halvt til to dusin medlemmer,
alle slektninger fra flere generasjoner.
I motsetning til katter flest er løver opptatt av familie,
og flokken er mer eller mindre permanent.
De yngste vokser opp og finner seg en makker
og oppdrar sine egne unger.
Et vanlig kull er på fire til seks.
I barneværelset blir de opplært til å være like late som sine forgjengere.
De ammer på løvinner som er ledige,
og det er samme hvem som er mor til hvem.
Løveungene er naturlig lekene,
og de spøkefulle gjerningene viser et nært slektskap til katter.
Denne lekenheten dras med inn i voksenlivet.
I denne alderen, selv når de leker, har de et naturlig instinkt for å drepe,
og hoppet mot strupen skjer automatisk.
Som katter flest kan de klatre.
Men siden de så og si aldri angriper byttet sitt ovenfra,
trenger de ikke denne ferdigheten.
Når en løve klatrer i et tre er det for å se på utsikten.
Rundt i hjemmet er jungelens konge bare enda et hjelpeløst,
ubrukelig hanndyr.
De virkelige sjefene i hoffet er løvinnene,
og når hun vil ha Hans majestets skyggeplass
gjør hun seg ganske klar.
Ungene vet også hvem som er sjef.
De står alltid ved moren sin.
Utenom de sporadiske kranglene er flokken en stor lykkelig familie.
Og så lenge alle får nok mat
fyller de dagene sine med makelig tilfredshet.
Men hvis en fremmed flytter inn, blir det en stor forandring.
En ukjent løvinne har ikke noe å gjøre i den indre sirkelen.
Og før hun visste ordet av det
var hun omringet av knurrende vrede.
Dette er en hunnkamp.
Av en eller annen grunn føler mødrene
at den besøkende løvinnen er en trussel for ungene.
Logikken deres er kanskje obskur, men handlingene deres er ganske klare.
Hannløven spiller en liten rolle i affæren.
Det ser ut som at han er med fordi det forventes av ham.
Men mot en rasende løvinne gir han ikke alt.
Til slutt klarer inntrengeren å trekke seg tilbake,
ganske så sjaskete.
Nå som freden er tilbake kan flokken gå tilbake til sin sløve rutine.
Men nå kommer det flere inntrengere,
og elefantene blir ikke så lett drevet bort.
Her kommer flokkoksen
som vil noe mer enn å snakke.
Elefanter liker å få det som de vil,
og denne, med en hel flokk bak seg,
vil ikke ha løver i nærheten.
Denne gangen velger løvene å trekke seg diskré tilbake.
Hvis det er en art som jungelens konge anerkjenner,
er det den afrikanske elefanten.
I denne primitive konkurransen, er disse gigantene størst av alle.
De afrikanske elefantene er mye større enn fetterne sine i Asia.
Disse moderne mammutene
er verdens største pattedyr på jord.
I Afrika er mat det daglige dilemmaet for hver skapning.
Og elefanten, med den største appetitten,
har det største problemet.
De spiser store mengder med gress,
men det er bare en forrett. Hovedretten kommer fra skogen.
Som vegetarianere og kikkere
spiser de blader, kvister og alt.
Disse store dyrene veier fra seks til åtte tonn hver,
og de forbruker en god del av vekten sin hver dag.
Middag er en langvarig sak. Det tar lang tid å mette en elefant.
De spiser sakte, men grundig.
De river av hele grener på en gang.
Elefantsnabelen fungerer som en arm, hånd, og et sett med fingre.
Det er en universalverktøy.
Den er utrolig følsom og praktisk til all slags arbeid,
fra de største til de mer delikate oppgavene.
Når han har lagt greinene på bakken,
tråkker han på de
og river av kvister med snabelen.
Han forstår vektlegging,
og hvis han får en som ikke knekker,
legger han til ekstra vekt med de store støttennene sine.
Støttennene til en gjennomsnittlig okse veier rundt 25 kilo hver,
men det er funnet par som veier opp mot 70 kilo.
Både hannen og hunnen har dem,
og med sånne verktøy er det lite som kan motstå dem.
Noen ganger river de opp hele trær.
I kampen for tilværelsen
har en elefant med bare én støttann et handikap,
men det er ikke så uvanlig å ha, særlig blant eldre okser.
Presser man åtte tonn på selv det beste elfenbenet, brekker det.
Denne rynkete patriarken kan være 100, 200 år gammel.
Det er ingen som vet.
Alderen til en elefant er hemmelig,
og i villmarken vet man bare omtrent hva alderen er.
Det anses at levetiden til en elefant
er litt lengre enn et menneskes,
med gjennomsnitt mellom 80 og 100 år.
Noe vi vet er at elefanter blir modne rundt 20 år.
I tenårene er de fremdeles ganske sprellende.
Nyfødte elefanter veier 90 kilo.
Stort for de fleste,
men her er det bare en baby.
Denne lille karen er faktisk bare 12 timer gammel,
og han sliter med å etterligne morens store skritt.
De fleste barn i arter er naturlig lekne,
og babyelefanten er ikke et unntak.
Han får en barnslig nytelse av å jage hegrer
som ofte følger etter elefantene.
Disse fuglene tiltrekkes insektene
som flokken drar med seg gjennom gresset.
Men nå blir det andre boller,
og det er de som sprer seg.
En ung elefant er kanskje liten i sin liga,
men her er det han som kan slå seg løs.
Selv om elefanten kalles en pachyderm,
som betyr "tykkhudet",
så er ikke skinnet like ugjennomtrengelig som det ser ut til.
Derfor prøver de å beskytte seg selv mot plagsomme insektbitt
ved å ofte ta støvbad.
Elefanter er flokkdyr.
Flokkene varierer i antallet fra et par til veldig mange.
Dette er elefantversjonen av et godstog.
Hvis du teller dem er det 110 stykk.
Mens flokksystemet beskytter de unge,
er det så vidt nødvendig for de voksne.
Med sin store størrelse og styrke
har ikke fullvoksne elefanter noen naturlige fiender.
Én ting elefanter trenger er vann,
og de går langt for å finne det.
Drikkekravene deres krever et stort vannhull.
Nå fungerer den allsidige snabelen som en fleksibel vannslange.
Mennesker prøver å drikke åtte glass om dagen.
Men det får elefanter i en full snabel.
En tørst elefant kan drikke opp til 65 liter,
og selv denne krabaten drikker store mengder.
Dette er noen støttenner som tok litt av,
noe som gjør det vanskelig drikke.
Og så er det han som tuller med det.
Til slutt henges snabelen på et tørkestativ.
Men vannhullritualet har så vidt begynt.
Så som tørsten er slukket
ser elefanten etter en dusj.
Det er ikke noe temperaturratt, og vannet er veldig gjørmete.
Men allikevel liker elefantene det.
Det er kjølig og vått, og det er det som betyr noe.
Så kommer skyllingen, som er det morsomste av alt.
Vanligvis holder elefanter seg på grunnvann,
men hvis de går ut på dypet klarer de seg utmerket.
Hvis de dykker
holder de snabelen over vannet som et pusterør.
Men selv med alt det
er det ett sted en elefantsnabel ikke når.
Det har vært fornøyelig med et gjørmebad,
men det har utgjort et klissete problem.
Hvordan heiser man seks tonn med elefant opp en sleip elv?
Men til slutt kommer de seg opp,
til og med de tyngste.
Det kommer mange forskjellige arter til vannhullet.
Men det er hjemmet til flodhesten.
Flodhesten har klart å tilpasse seg.
De liker sumpete evjer,
hvor de kan rulle så mye de klarer.
Og et bra gjørmehull er uimotståelig,
tross alt er jo flodhesten i slekt med grisen.
Som nest størst etter elefanten
er flodhesten fire meter rundt midjen
og veier ofte rundt fire tonn,
men de er overraskende smidige, både på land og i vann.
De er vanligvis fredelige, men de klarer å ta hånd om seg selv
i en hånlig kamp, eller skikkelig kamp.
Det er en enorm kraft i kjevene deres.
Det er, unntatt hvalen sin,
den største munnen i dyreriket.
Det var de gamle grekerne som ga navnet "hippopotamus".
Det betyr "elvehest".
Og når man ser på dem herfra, passer navnet godt.
Noen ganger får de gjester. Middagsgjester.
Disse fuglene er interesserte i de små parasittene som lever på flodhestene.
De kalles kambladhøns fordi de ofte går på blader.
Men de hopper også på flodhester,
og de overdrevne føttene er perfekte for jobben.
Fuglen oppfører seg som en personlig betjent
og rydder litt her og der.
De ser om øyebrynene må nappes.
Som en skjønnhetsfugl.
Det er ikke mye som kan gjøres, men de prøver i hvert fall.
Noen ganger blir de litt for begeistret.
Da får klienten dem til å dra ved å dykke.
Ballongfasongen til flodhesten gir dem oppdrift,
og de beveger seg under vannet uten å anstrenge seg.
De kan stenge både nesen og ørene sine,
og den gode lungekapasiteten lar dem drive på i flere minutter.
For å fornye lufttilførselen stikker de nesen over vannet.
Flodhesten har mange snodige bekjente. Sånn som fiskene.
De er ikke så interesserte i fiskene,
men fiskene er nokså interesserte i dem.
Dette er et av naturens uforklarlige gåter.
Hva tiltrekker fisken mot flodhesten?
Å si at de spiser parasittene deres er et godt forslag.
Dette er en karpe-lignende art som heter barbel.
De tar en skikkelig gjennomgang.
Og nå er det en fisk som fisker
inni munnen til en flodhest.
En forbipasserende merker oppstyret og krasjer festen.
Krokodillen.
Han har også en hensikt i det undersjøiske miljøet.
Krokodille, barbel, flodhest. Reptil, fisk, pattedyr.
Et snodig forhold i en snodig verden.
I naturen er intellektet til skapningene
fra uskarp til glimrende.
Det er få som kan sammenlignes med den afrikanske bavianen.
Bare se på hjemmet deres. Et fjellslott, perfekt for forsvar.
Det er en festning som kan motstå alle som prøver seg. Selv løver.
Bavianen oppfører seg nesten dumdristig noen ganger,
men de kjenner alle kroker i området,
og avhenger av å komme seg kjapt bort hvis de må.
Løver har viktigere ting å gjøre enn å jage bavianer.
De vet om noe som er enklere å jakte på,
så de går videre.
Bavianene må dra fra festningsvollen sin for å finne mat,
for de foretrekker gress, frø og insekter.
For å beskytte seg drar de i store mengder fra 50 til 100.
Bavianen har både fingerferdigheter
samt et skarpsinnet øye,
og bare det beste gresset gjør den pirkete ganen fornøyd.
En favoritt er vannliljestilker.
Babybavianen er noe bare en bavian kan elske.
Og han gir hint om han er et vidunderbarn.
Når han finner seg et tre får talentet hans skinne.
Han er en født trapeskunstner.
Bavianer er lekne, rampete og fulle av rampestreker,
og barna leker en lek
bare for å spøke med hverandre.
Det virker som at dette bygger en god toleranse,
og familiedisiplin er sjeldent streng.
Begge foreldrene er med på å oppfostre barna,
og faren kan like godt som moren sitte barnevakt.
Men junior er ikke alltid fornøyd med det.
Det er aldri kjedelige øyeblikk i en baviankoloni.
Utenom intellekt, er de også humoristiske,
noe som vises på underlige øyeblikk.
Bavianens verste fiende er leoparden,
som ofte kalles Afrikas tiger.
Men det er ikke en ekte tiger. De hører til i Asia.
Men i grusomheter og lureri, er han mer enn lik.
På grunn av leopardene
får ikke unge bavianer dra alene.
Mor følger alltid med.
Hvor enn hun går er barnet med.
Når de blir eldre får de sitte på toppen.
Da kommer de ikke under føttene
når bavianene drikker med de andre ved vannhullet.
I Afrika er det mange forskjellige fugler.
Her er en som viser naturens teft for det uvanlige,
strutsen.
I overkant av to meter er de mye høyere enn andre beitedyr.
De er de aller største av alle fjærarter.
Det er teknisk sett en fugl,
men de kan ikke fly, synge eller sette seg i et tre.
Strutser kan faktisk ingenting av det fugler skal kunne,
bortsett fra å legge verdens største egg og lage ekstra store familier.
De er vanligvis 20 eller flere i et kull,
og begge foreldrene trengs for å styre alle barna.
Her styrer de lysebrune hønene,
men hannen er like ofte på vakt.
Selv om de mangler flygeevne
har de utviklet sin egen overlevelsesteknikk.
Her som det er så mange rovdyr
er de avhengige av lange, sterke føtter som kan løpe fra fienden.
Med de gigantiske skrittene sine
kan de løpe opp mot 65 km/h.
Fugler med lange føtter er vanlig her i løvens territorium.
Han er vert til storker og traner av alle sorter.
Krontraner er ofte på besøk.
De kommer for oppvartning,
og de gjør det ganske praktfullt.
Dette er en stortrappe.
Den har skjegg både foran og bak.
Det er vanskelig å se om han kommer eller drar.
Nå er han selv usikker.
Men når det kommer til pen gange
er det ingen som går penere enn sekretærfuglen.
Han viser seg ikke frem. Dette er seriøse saker.
Han roter i buskene for middag.
Det er sånn de sparker opp insekter og små krypdyr.
Navnet kommer av fjærene på hodet.
Det ligner på gammeldagse sekretærer som hadde en fjærpenn bak øret.
Løperen er en vassefugl som aldri vasser.
Den spiser på tørre sletter,
og utfører en merkelig dans samtidig.
Når de danser er det ganske vidunderlig.
I kongeriket til den afrikanske løven er det bare to sesonger:
våt og tørr.
For beitedyrene
betyr det bare når vannhullene er stappfulle
og når de er tomme.
Livet til disse nomadene avhenger av godt vann og godt gress.
De nyfødte kommer når gresset er nytt.
En gnukalv er svak etter den er født,
men det forventes at den klarer noe som virker umulig.
I løpet av et par sekunder må de lære å gå og løpe,
for på disse slettene må man være flittig på beina.
Det er mange rovdyr på slettene, og de er mest ute etter de unge.
Når en leopard ser en mulighet er de kjappe med å legge en plan.
Han vet at gnuene er kjappe til bens, men ikke så kjappe i toppen.
Han bruker dumheten deres til sin fordel.
Leoparden jakter ved å snike seg rundt, og nå løper han mot et utkikkstårn.
Spesialiteten hans er bakholdsangrep ovenfra.
En leopard som gjetter feil forblir sulten,
men et rart instinkt sier at flokken skal forbi.
Derfor sitter han fornøyd og venter.
Tydeligvis gjettet han riktig.
Nå starter leoparden å gjøre sitt,
med en uhyggelig betraktning.
Han vet han får én sjanse.
Når flokken ser ham, får de panikk.
Han klatrer nedover.
Jo nærmere han går, jo enklere blir det å treffe.
Og i mellomtiden vet den fresende flokken ingenting om leoparden.
Nå hopper han.
Når leoparden slår til, er det som et lynnedslag,
og gnuene har panikk i flere timer.
Det afrikanske dramaet er tøft innimellom,
men sånn er det i Afrika.
Liv og død, en endeløs syklus som gjentar seg.
Det er naturens måte.
Noen lever for morgendagen, mens noen dør i dag.
Det som er tragedie for noen betyr overlevelse for andre.
Før han spiser
bærer leoparden gevinsten sin opp i treet.
Det er typisk leoparder,
for de vil ikke dele med åtseleterne.
Blant kattene i Afrika
er geparden en makeløs jeger og overgår selv leoparden.
Tapperheten hennes er dokumentert fra eldgamle tider,
hvor egyptiske hieroglyfer skildrer geparden i aksjon.
Egypts konger anerkjente dyrets utrolige evner,
og de trente dem som kongelige jegerkatter.
Med slank midje og lange skuldre,
ser geparden mer ut som en greyhound enn en katt.
Hun går høyt som en hund,
og denne ekstra høyden fører til en uvanlig gange.
Et ekstra stort bryst, bra lungekapasitet og seige muskler
fører til en utrolig utholdenhet.
Men snodig nok virker en del av henne underdimensjonert,
det lille hodet som stikker ut som en vannkaster.
Skulle nesten tro det var på feil kropp.
Og allikevel passer det naturens formål,
for alt med geparden er skreddersydd for superfart.
Dette er den raskeste løperen i dyreriket.
De kan løpe opp til 130 km/t.
Så hun løper byttet sitt ned i bakken.
Å se en gepard på jakt gjør gasellene beredt.
De blir anspente og er klare for å løpe.
Når hun starter å småjogge
vet flokken at de må flykte.
I panikkens hete er det noen som løper ved nære.
Men katten ignorerer dem.
Hun har valgt ut byttet sitt lengre frem.
En av disse er fordømt,
med mindre en mirakuløs flukt tar plass.
Et kappløp mot en gepard er det få som vinner.
Å leve som de gjør blant de yrende flokkene,
skulle man tro at løvene aldri blir sultne.
Men å drepe noen er ikke så lett som det ser ut som.
Det krever strategi og ferdighet, og noen ganger, ren flaks.
Løvene gjør lite av selve jaktingen.
Lat som han er sitter Hans Majestet på sidelinjen og poserer,
mens forsørgerrollen overlates til damene.
Det er løvinnene som må ut på marka.
Problemet hennes er å komme seg nær byttet.
I motsetning til geparden klarer hun bare en kort spurt.
Etter det kan hovdyrene lett løpe fra henne.
Hun må nå frem til gnuene
før de løper av gårde.
Det virker nokså enkelt å komme nærme nok,
men det krever all smidigheten hun har.
Etter den første fiaskoen sparer løvinnen på energien.
I dette tempoet kan jakten bli lang og nedslående.
Hvis bare mannen gjorde sitt kunne det blitt enklere.
Et forgjeves håp,
for han hviler på laurbærene sine
og lurer på hvor lunsjen er.
Men hun kan ikke tenke på sløve hanner.
Middagen venter, og det er til en hel flokk.
Nå har hunnene slått seg sammen for å bruke en vanlig løvestrategi.
Lederen trasker rundt for å komme bak flokken.
I mellomtiden nærmer de andre seg foran.
De beveger seg i sikte for å distrahere flokkens oppmerksomhet.
Fellen er i ferd med å utløses.
Men nå har gnuene oppdaget henne.
Men med løver foran og bak, hvor hen skal de løpe?
Instinktivt går løvinnen rett på halsvenen.
Slutten er kvikk og sikker.
Når et liv er tatt må det deles med resten av løveflokken.
Nå som klanen samles, skynder Hans Majestet seg dit.
Sultne løver dukker opp fra overalt.
Onkler, tanter, søskenbarn, nieser, nevøer,
kommer for å ta en del av festmåltidet.
Når middagen er på bordet blir løvene hissige.
De sloss om de beste stykkene.
En gnu holder ikke til alle løvene.
Og over hele Afrika
repeteres dette eldgamle mønsteret seg.
En dag er det en sebra.
Ofrene varierer, men resultatet er det samme:
mat til løvene og barna deres.
Ved sjeldne anledninger får de tak i en ung sjiraff,
for selv de som er mest på vakt går tomme for flaks.
Noen ganger prøver dyrenes konge
å få hele middagen for seg selv, og da blir det krangling.
Det er vanskelig å holde en skrott unna resten av flokken.
Men her har en løvinne klart å skaffe noen rester til barna sine.
Nå drar hun den til gjemmestedet deres.
Hvis hun er heldig får hun og barna en bankett for seg selv.
Men hun har glemt åtseleterne.
Sjakalene har blitt med på paraden, og tar det de klarer.
De er eksperter på nasking,
for de lever av å spise på løvematen.
Disse fryktløse tyvene trosser en løve når som helst,
når ryggen er vendt.
Nå dukker hyenene opp fra intet og klare for å bli med på festen.
Oventil kommer gribbene frem
og flyr innom for å få mat.
Gribber, sjakaler, hyener. Bare åtseletere.
Men selv disse er nødvendige for naturen,
for de holder slettene rene for åtsel.
Når påhengerne har tatt sitt, er det lite igjen.
Til slutt er det kamp om beinene.
Denne konkurransen mellom løvinnen og etterfølgerne hennes tar aldri slutt,
bortsett fra i en kortvarig stirrekonkurranse,
men sånn sørger naturen for at alle får.
Løvene dreper sånn at mange overlever.
Og det betyr åtseleterfamilien.
Dette er naturens plan,
at alt av mat på slettene ender opp i en sulten munn.
Nå ankommer løveungene.
Det er et magert måltid de kommer til.
Andre medlemmer av flokken kommer også frem til et dårlig utvalg.
Etter alt arbeidet er dette alt løven ender opp med.
Den stakkars moren ender opp med den delen som ble kastet bort sist.
Siden det var så mange på det lille måltidet
fortsetter jakten.
Nå prøver flokken en annen taktikk.
De beveger seg inn i buskene i håp om å overraske byttet.
Her er sjansen deres.
En impalaflokk som drikker.
Nå har flokken et taktikkproblem.
Denne antilopearten er nok den vanskeligste å fange.
De går for et direkte angrep,
og overraskelsesjokket har en effekt.
Nå er hver løvinne på egenhånd.
Trikset er å stresse impalaen,
for så å felle dem ned når de løper forbi.
Her gjelder farten og vettet, og en del flaks.
Av alle vanskeligheter som naturen pålegger Afrikas skapninger,
er den verste av dem den årlige tørken.
Den tørre årstiden påvirker alle, fra stor til liten.
Selv mallene får tynt med vann
ettersom bassengene tørker opp en etter en.
De få drikkestedene som er igjen brukes hele tiden.
Stiene mot vannet tråkket ned
over den uttørkede sletten.
Elefantene trår til med utrolig hukommelse.
De går dit elven pleide å renne,
og graver opp brønner i det tørre elveleie.
De kan lukte fuktighet selv under bakken.
Plutselig står elefantenes ører rett ut og hører på en fjern lyd.
Til tross for sin naturlige forsiktighet gå han mot den
med snabelen oppreist for å teste luften.
Det er en rar lyd som han ikke kjenner igjen.
Det er en helt ukjent lyd.
Han følger den til kilden.
Og her i det siste gjørmehullet
er han vitne til et desperat drama.
Et neshorn er fanget i den nedkjørte gjørmen.
Han slår hodet sitt i bakken av frustrasjon
og roper på hjelp.
Et annet neshorn drikker,
og han bryr seg så vidt om hva som skjer,
sånn som det må ha vært i dinosaurtiden,
for nå skapes det et fossil.
Slik ble de store dyrene fanget før,
og liket bevart.
Her i vannhullet ligger samme felle for alle.
Men noen er heldige. De frister skjebnen, men kommer seg unna.
Neshornet fortsetter med panisk anstrengelse.
Men to tonn er mye å flytte når man sitter klin fast.
Skrikene tiltrekker seg noen bavianer.
De er i hvert fall villige til å studere problemet.
En av dem prøver å hjelpe til.
Til syvende og sist får de ikke gjort noe.
Elefanten kom også bare for å drikke.
Han synes neshornets smerte er urovekkende, så han stikker.
Som alle de andre mindre skapningene løper elefanten av gårde.
Neshornet må møte skjebnen sin,
forlatt av naturen selv.
Under tropesolen reiser den varme luften seg i spiraler.
Nå danser virvelvindene over den svidde jorda.
Dette er bare forspillet. Snart begynner støvstormene.
Nå starter en massevandring.
Flokkene må forlate det uttørkede landet
for å finne et nytt vannhull unna den glohete varmen.
Beleiret av tørste, varme og sult,
må de klare å gå vekk fra og overleve tørken.
Løvene tar også turen,
og jegeren og byttet flykter sammen fra en felles fiende: tørsten.
Om ikke lenge begynner ildprøven å bli et mareritt,
og de tause sjiraffene smyger seg langs ørkenlandet
som spøkelser i en drøm.
Den voldsomme sola kommer med mer varme.
Elefantene leter desperat etter fuktighet, men finner ingenting.
Dag etter dag kommer solen på himmelen,
og uten lettelse.
Naturen har ingen nåde.
Men dette er Afrika, det ekte og hensynsløse Afrika,
der overlevelse er for dem som takler vanskeligheter.
Vandringen fortsetter i flere uker,
og til slutt kommer flokkene til ny beitemark.
Men gress uten vann er ikke nok,
så de må fortsette videre,
på jakt etter et drikkested som ikke ser ut til å finnes.
I sin målløse reise
mister dyrene retningssansen sin.
Vandringen går rundt i sirkel.
Og uten å vite om feilen sin
snur de retningen og går tilbake dit de kom fra.
De går visst mot stormen igjen,
men det som ser ut som en støvsky er en vandgresshoppesverm,
en summende insektflokk som kommer for å hjemsøke sletten.
Gnuene beveger seg uten sikt eller formål i denne stormen.
Dette ukontrollerte tidevannet gjør sansene dovne.
Løvinnen ser på helt lamslått når måltidet hennes blir avbrutt.
Vandresshoppen er en type gresshoppe. De spiser vanlig gressmark.
De spiser bare enkelte grasstrå,
men når de går ned i et levende teppe
ødelegger de landet.
Det er en trussel for alle beitende dyr,
for hvis gresset ødelegges er fremtiden mørk.
Det som er hungersnød for én er et festmåltid for en annen.
Nå dukker storkene frem.
Men storkene er ikke nok til å få kontroll på denne pesten.
De millionene av skimrende vinger dekker for dagslyset.
Snart legger en illevarslende glød seg over landet.
I naturens plan
kan ikke ukontrollerte ulykker stå på uten en utfordring.
Selv om vandgresshopperne spiser alt gresset,
selv om de stripper jorden ned til steiner,
så vil naturen restaurere seg selv og få nytt liv.
Hun får det til med det tropiske regnet.
Disse sesongskurene er livets fontene
som fornyer og gjenoppbygger skapninger og landet.
Nå får beitedyrene godt vann og godt gress igjen.
Men det som påvirker noen, påvirker alle.
Men som alle andre dyr
må løvene akseptere det naturen kommer med.
Det må regne på dette landet,
likeså som solen kommer etter en storm.
Årstidene snur på syklusen sin.
Løven undersøker slettene nok en gang,
der undersåttene hans ferder langs det endeløse rekkevidde.
Sebra, gnu, kuantilope og kudu.
Sabelantilope, vortesvin, struts og neshorn.
Flodhest, elefant, sjiraff og bavian.
Impala, hyene, villhund og sjakal.
Alle disse hyller den afrikanske løven.
Ettersom historien er fortalt,
ender eventyret vårt som det startet,
i skyggen til Kilimanjaro.
Og så lenge denne tause vakten vokter over løvens kongerike,
skal dyrenes konge få regjere ubestridt
i naturens primitive konkurranse her i Afrika.
SLUTT
ET EKTE EVENTYR
EN WALT DISNEY PRODUKSJON