WALT DISNEY PRESENTERAR
EN VERKLIGHETSTROGEN ÄVENTYRSFILM
DET AFRIKANSKA LEJONET
I SAMARBETE MED KUNGLIGA NATIONALPARKERNA I KENYA,
NATIONALPARKEN SERENGETI I TANGANYIKA,
QUEEN ELIZABETH NATIONAL PARK I UGANDA, KRUGER NATIONAL PARK I SYDAFRIKA,
HLUHLUWE-NATURRESERVATET I ZULULAND,
VILTVÅRDSDEPARTEMENTEN I KENYA, UGANDA OCH TANGANYIKA.
DENNA DOKUMENTÄR TOG TRE ÅR ATT GÖRA.
DET ÄR VERKLIGA KAMERAINSPELNINGAR AV FAKTISKA HÄNDELSER.
BERÄTTELSEN ÄR NATURENS EGEN.
DJURENS HANDLINGAR ÄR HELT SPONTANA.
Sedan urminnes tider har Afrika kallats den mörka kontinenten.
ATLANTEN INDISKA OCEANEN
Namnet kom från de tidiga kartmakarna.
De visste så lite om den här outforskade regionen
att de lämnade den tom på kartorna.
I århundraden förblev den ett mystiskt område,
för Afrika var, likt en antikens fästning, omgiven av naturliga barriärer
som höll civilisationen utestängd.
I norr, en oändlig öken, den ogenomträngliga Sahara.
Västerut en tät djungel,
en mur av undervegetation längs med Kongo.
Söderut, ofruktbar slätt.
Och längs den östra kusten
blev sjukdomshärjade sumpmarker en barriär
mot alla som ville invadera området.
Med tiden penetrerade upptäckare naturens murar.
Och i Afrikas mörka hjärta fann de ett primitivt paradis.
Det var varken öken eller djungel,
utan en stor slätt, genombruten av skogar,
djupa sjöar och höga toppar.
Det dominerande landmärket
är kontinentens högsta berg.
Det står praktiskt taget på ekvatorn.
Det är Kilimanjaro, som höjer sig 5 800 meter mot den afrikanska himlen.
Dess topp, som reser sig genom molnen, bär en permanent mantel av snö.
Här i dess skugga börjar vår berättelse, för det är det afrikanska lejonets rike.
Här kommer djurens konung.
En monark inspekterar sina undersåtar.
Det är störst bland kattdjuren
och härskar över ett stort område.
På dessa oändliga betesmarker
finner han hjordar med betande djur.
De är oräkneliga.
Och här i denna naturens föreställning, ligger naturens mönster och plan.
För ögonblicket är det bilden av frid och överflöd.
Men över den här soldränkta miljön
vilar ständigt dödens skugga.
Och lejonet är dess budbärare,
för dessa betande arter är hans mat.
Eftersom det här är ett verklighetstroget äventyr i naturens Afrika,
så kan vi förvänta oss att se tragedin då den inträffar.
Och där vi finner livet återfödas, stannar vi och betraktar det med.
Härskaren och undersåtarna.
Köttätare och växtätare lever sida vid sida.
Ingen annanstans i världen blandar naturen sina arter
i sådant överflöd och sån variation.
Det här är gnuer.
Den räknas som antilop,
och han och hans fränder är lejonets favoritbyte.
Här är en avlägsen släkting, koantilopen, och han jagas också av de stora katterna.
Zebran är Afrikas infödda hästdjur.
Hans ränder verkar göra honom iögonenfallande,
men han överraskas sällan,
för han är det mest vaksamma djuret.
Ellipsvattenbocken är också på sin vakt,
och räknar med att skyddas av sina rakbladsvassa horn.
Naturen gav sabelantilopen ett par böjda huggare.
Och förmågan att använda dem.
Men när det gäller flotta huvudprydnader
är kudun i en klass för sig.
De små gasellerna ignoreras mer eller mindre av djurens konung.
Han anser inte dem vara stora nog för en måltid.
Och här är en art som knappt är en munsbit.
Det är dik-dikantilopen.
Minst av alla antiloper når den en mankhöjd på 35 centimeter,
ungefär som en liten hund.
Här är giraffgasellen.
Med lång hals och lite kött
väljer lejonet att avstå från den också.
Impalan, däremot, faller konungen i smaken.
Men som alla antiloper är de extremt smidiga
och nästan omöjliga att överraska.
Här ser vi impalor springa.
Deras språng kan vara nio meter långa.
Elanden, störst av alla antiloper,
håller sig också i form för att snabbt kunna fly.
Genom någon märklig instinkt
vet betesdjuren när lejonen jagar.
Om de stora katterna bara går förbi
låter hjordarna dem komma överraskande nära.
Givetvis chansar man inte för mycket,
och en kommitté håller ofta ett öga på kringstrykaren.
Lejonet är en av många på dessa slätter,
och alla har en roll att spela i naturens primitiva skådespel.
Ibland får de stora katterna
sällskap av små hundar, Afrikas vildhundar.
Dessa små rovdjur vore var för sig
ett lätt byte för nästan alla motståndare.
Men när de går samman i flock, är det en helt annan sak.
De är flockdjur, precis som vargar,
och är ett konstant hot mot de betande flockarna.
Bland växtätarna är det ett djur som sällan besväras.
Det är den afrikanska buffeln.
En fullvuxen tjur har ofta horn som är över en meter breda.
De tjocknar över skallen för att bilda en skyddande sköld.
Så buffeln är, mot huvudet i alla fall, praktisk taget osårbar.
Till och med djurens konung behandlar den med respekt.
Vårtsvinet är också väl förberett på att försvara sig.
Hans betar är rakbladsvassa och redo för strid.
Men ändå, om han har ett val, väljer han nästan alltid reträtt.
Men inte med svansen mellan benen.
Det bihanget bär han stolt upprest,
en signal till hans familj som säger "Följ mig".
Vass blick och vass näbb.
Det här är den vitryggiga gamen.
När dessa djur visar sig är det ett tecken på katastrof.
Som naturens asätare lever gamarna en osäker tillvaro
där de ständigt tävlar med andra av sin sort.
Rivalerna inkluderar schakaler,
som nu försöker behålla ett kadaver de funnit.
Men det finns ingen heder bland tjuvar
så tar gamarna över genom sitt blotta antal.
I naturens stora plan
finns det plats för både rövare och kungligheter.
Så asätarna är lika mycket del av den afrikanska scenen
som lejonet självt.
Av alla underliga djur i lejonets område
finns ingen som giraffen, världens högsta djur.
Den är tre gånger så lång som en lång människa.
Bara halsen kan vara två meter lång.
Giraffen sägs vara tyst,
men kan vid sällsynta tillfällen frambringa ljud.
Det är svagt, ett slags pipigt stön.
Så den räknas i praktiken som tyst.
Här är en udda hobby.
Det är som att duellera med piskor.
Nu är det enkel sparring,
men under parningstiden, när de menar allvar,
kan slagen vara dödliga.
Vid sidan av står kritikerna och har tips gällande tekniken.
Och här har alla åskådare bra sikt.
Enda gången giraffen har problem med sin långa hals
är när den dricker.
Det är stunden då den är sårbar för sina fiender.
Men när faran uppenbarar sig kan den uppvisa förvånande hastighet.
Det ser ut som om den springer på styltor,
men dess långa kliv för den snabbt undan faran.
För att passa giraffens höjd har naturen dess mat uppe på vinden.
Så den är en betare
som finner en specialdiet i bladverket hos Afrikas träd.
Av någon underlig anledning föredrar den den taggiga akacian.
Den undviker dock de vassa taggarna med hjälp av sin extra långa tunga,
som når in mellan dem.
Giraffen är en blid varelse
som aldrig stör sina grannar.
Men samma sak kan knappast sägas om noshörningen.
Den här griniga arten är sur mot alla.
När den gömmer sig så här menar den allvar.
Det är två ton dåligt humör bakom de hornen,
och om den anfaller är den lika farlig som en stridsvagn.
Det latinska namnet rhinoceros betyder "behornad nos".
Men dessa barbariska vapen är dock inte riktiga horn,
utan en massa av förhårdnade fiber.
Den afrikanska noshörningen har två för dubbel effektivitet.
Då de är så oberäkneliga
undviks noshörningarna av de flesta andra djur.
Men den sociala isoleringen besvärar dem inte.
De fortsätter som vanligt, lika ouppfostrade som alltid,
och de gör sig av med sitt dåliga humör genom att jaga varandra.
Det afrikanska lejonet är bara en förvuxen katt,
och som alla fränderna uppskattar han komfort.
Han är i praktiken världens lataste djur.
När lejon bestämmer sig för att slappna av är det vila i stor skala.
En lejonfamilj kallas flock,
och kan bestå av allt från ett halvt dussin till två dussin lejon,
alla släktingar i olika generationer.
Till skillnad från de flesta katter är lejon familjekära,
och flocken är mer eller mindre permanent.
I turordning växer ungarna upp, finner partners
och uppfostrar sina egna ungar.
En vanlig kull består av fyra till sex ungar.
I barnkammaren följer ungarna sina äldres lata förebilder
och gör så lite som möjligt för brödfödan.
De diar den lejoninna som är närmast,
och vems mamma som är vems verkar inte spela någon roll.
Lejonungen är lekfull av naturen...
och hans kattungeliknande beteende avslöjar nära släktskap med huskatterna.
Den här lekfullheten finns kvar i vuxen ålder.
Men i den här åldern finns, även vid lek, en naturlig instinkt att döda,
och att automatiskt sikta in sig på halsen.
Som sanna katter har lejonen inte glömt hur man klättrar.
Men då de nästan aldrig hoppar ner på sina byten uppifrån
har de ingen nytta av den förmågan.
Så när lejon klättrar upp i träd, är den bara för utsiktens skull.
Hemmavid är djurens konung bara ännu en hjälplös,
värdelös manlig varelse.
Det verkliga överhuvudet i det kungliga hushållet är lejoninnan,
och när hon vill ha Hans Majestäts plats i skuggan
visar hon tydligt det.
Ungarna vet också vem som bestämmer.
De står på mors sida varenda gång.
Frånsett småtjafs är flocken en enda lycklig familj.
Och så länge alla har fått mat
tillbringar de sina dagar i avslappnad tillfredsställelse.
Men om en inkräktare från ett annat område kommer, förändras det hastigt.
En främmande lejoninna har ingen plats här.
Och innan hon vet ordet av,
är hon omgiven av morrande vrede.
Det är honornas kamp.
Av någon anledning verkar flockens mödrar
anse att den besökande honan är en fara för deras ungar.
Logiken är lite luddig, men deras handlingar är kristallklara.
Det manliga lejonet spelar en mindre roll i det hela.
Han verkar delta enbart för att det förväntas.
Mot en ilsken lejoninna är han inte så övertygande.
Slutligen lyckas inkräktaren fly
illa tilltygad.
Och nu när friden är återställd
återupptar flocken sina vanliga lata rutiner.
Men nu dyker nya inkräktare upp,
och elefanterna driver man inte så lätt på flykt.
Här kommer hjordens tjur,
och han verkar inte vara på humör för sällskap.
Elefanter är vana att bestämma,
och den här, med sin hjord i sin vård,
vill uppenbarligen inte ha lejon i närheten.
Den här gången väljer lejonen diskretion och värdigt tillbakadragande.
Om det finns en art som kan få djurens konung
att avstå från sina kungliga privilegier, så är det den afrikanska elefanten.
I det här primitiva skådespelet är de störst av alla.
När det gäller storlek överträffar de afrikanska elefanterna de asiatiska.
Faktum är att de här nutida mammutarna
är jordens största däggdjur.
I Afrika, som överallt annars, är alla varelsers dagliga dilemma mat.
Och elefanten, med den största aptiten,
har det största problemet.
Den konsumerar enorma mängder gräs,
men det är bara en förrätt, och den äter huvudrätten i skogen.
Den är strikt vegetarian och av vana en betare,
och äter blad, grenar och allt.
Dessa enorma djur väger mellan sex och åtta ton var,
och de konsumerar en stor del av sin vikt dagligen.
Middagen är långdragen. Det tar tid att mätta en elefant.
Den äter långsamt, men noggrant.
Metodiskt rensar den träden på hela grenar åt gången.
Elefantens snabel fungerar som arm, hand och fingrar på samma gång.
Den fyller alla funktioner,
är överraskande känslig och klarar alla slags jobb,
från det största till det mest känsliga.
Ofta när den har tagit ner grenen på marken
håller elefanten fast den med foten
och drar av tuggor med snabeln.
Den förstår hävstångsprincipen,
och om den har en gren som inte går av,
ökar den helt enkelt trycket med hjälp av sina stora betar.
Betarna hos en medelstor tjur väger omkring 22 kilo styck,
men rekordstora par på 70 kilo styck har hittats.
Både hanar och honor har dem,
och med de här redskapen finns det lite som kan motstå dem.
Ibland drar de upp fullstora träd.
I kampen om överlevnad
är en elefant med bara en bete i underläge.
Men det är inget ovanligt, speciellt inte hos väldigt gamla tjurar.
Till och med det bästa elfenbenet bryts av åtta tons tryck.
Den här rynkiga patriarken kan vara 100-200 år.
Ingen vet säkert.
En elefants ålder är dess hemlighet.
I vilt tillstånd kan en individs ålder bara uppskattas.
Man tror dock att elefantens livslängd
är lite längre än människans,
någonstans mellan 80 och 100 år.
Det man definitivt vet är att elefanten är vuxen vid 20.
I tonåren är den fortfarande ungdomlig.
Vid födseln väger ungen 90 kilo.
I de flesta familjer vore det en bjässe,
men här är det bara en bebis.
Den här lillen är bara 12 timmar gammal,
och han har svårt att hänga med sin mors långa kliv.
Ungar hos de flesta arter är naturligt lekfulla,
och elefantungen är inget undantag.
Han finner ett barnsligt nöje i att jaga hägrarna,
som ofta följer elefanterna.
Fåglarna dras till insekterna
som flocken stör då den rör sig genom gräset.
Men nu är det omvända roller,
och de blir jagade.
Unge herr elefant må vara liten bland de sina,
men här är han en tungviktare.
Trots att elefanten kallas pachyderm,
som betyder "tjockhuding",
är dess hud inte alls så ogenomtränglig som den kan verka.
Så den försöker skydda sig mot bett från envisa insekter
genom att sandbada ofta.
Elefanter är flockdjur,
och hjordarna varierar i storlek från några få till många.
Det här är elefantversionen av ett godståg.
Räkna vagnarna och de är 110.
Medan flocksystemet ger skydd åt de unga,
är det inte nödvändigt för de vuxna.
Med sin enorma storlek och styrka
har vuxna elefanter inga naturliga fiender.
Det enda elefanter måste ha är vatten,
och de vandrar långt för att finna det.
Det krävs ett rejält vattenhål för att tillfredsställa deras törst.
Nu används den flexibla snabeln som vattenslang.
Vi människor mår bra av att dricka åtta glas vatten per dag.
Men en elefantsnabel fylls med så mycket vid varje drag.
En törstig elefant kan dricka upp till 50 liter,
och till och med lillen dricker hinkvis.
Här är ett par betar som är okontrollerbara,
och de orsakar problem vid drickande.
Sen har vi grabben som gör det till en lek.
Slutligen hängs slangen på tork.
Men ritualen vid vattenhålet har knappt börjat.
Nu, med törsten släckt,
vänder elefanten uppmärksamheten mot en dusch.
Det finns inget varmt eller kallt, och det är det grumligaste vattnet.
Men elefanten njuter ändå av det.
För honom är det svalt och vått, och det är det viktigaste.
Sen kommer sköljningen och det är roligast av allt.
I vanliga fall håller sig elefanterna till grunt vatten.
Men går de bortom det är de utmärkta simmare.
Och om de dyker
håller de snabeln över ytan som luftslang.
Trots all dess flexibilitet
finns det ett ställe snabeln inte når.
Det har varit toppen, det här monumentala lerbadet,
men allt plaskande har orsakat ett problem.
Hur får man upp sex ton elefant för de leriga flodbankarna?
Men till slut, med torrt fotfäste, kommer alla upp,
till och med de på sex ton.
Arterna kommer och går vid vattenhålet.
Men för flodhästen är det hemma.
Flodhästen är ett sant vattendjur som är helt anpassat till sitt element.
Den föredrar de leriga pölarna
där den kan vältra sig så mycket den vill.
Och den finner en lerpöl oemotståndlig
för flodhästen är trots allt släkt med grisen.
Bara elefanten är större,
och flodhästen är fyra meter runt midjan
och kan väga upp till fyra ton.
Dock är den förvånansvärt smidig, både på land och i vatten.
Den är vanligen fredlig,
men den kan försvara sig
både på lek och när det gäller.
Kraften i käkarna är enorm.
Det här är, förutom valens,
den största munnen i djurriket.
Det var antikens greker som gav den dess vetenskapliga namn.
Det betyder bokstavligen "flodhäst".
Och när dess hästliknande ansikte syns så här i vattnet, gör den skäl för namnet.
Ibland får den besök, och som vanligt är det på middag.
Fågeln är intresserad av parasiter som lever på flodhästen.
Den kallas afrikansk jacana, och går ibland på näckrosblad.
Men den går också på flodhästar,
och dess överdrivna fötter är perfekta för det arbetet.
Fågeln gör sig till en personlig assistent
och städar här och där.
Han kollar ögonbrynen för att se om de behöver plockas.
En fågel-kosmetolog.
Det finns inte mycket som kan göras med det ansiktet, men den försöker.
Ibland blir den överentusiastisk.
Då dyker hans klient för att slippa honom.
Flodhästens ballongliknande kropp ger den flytkraft,
och den rör sig genom den drömlika vattenvärlden utan ansträngning.
Den kan stänga öron och nos,
och dess stora lungkapacitet gör att den kan vara länge under vattnet.
För att fylla på luftförrådet behöver den bara hålla näsborrarna över ytan.
Flodhästen har märkliga följeslagare. Nu är det fisk.
Han är inte speciellt intresserad av sina fjälliga vänner,
men de är mycket intresserade av honom.
Det är ett av naturens oförklarliga mysterier,
varför fiskarna dras till flodhästen.
En god gissning är dock att de dras till hans typ av parasiter.
Den här karpliknande arten heter barb.
De går igenom honom grundligt.
Och här ser man ett udda spektakel, en fisk som fiskar
inuti en flodhästs mun.
Dragen till allt ståhej kommer en förbipasserande med.
Det är krokodilen.
Och de har också en plats under vattnet.
Krokodil, barb, flodhäst. Reptil, fisk, däggdjur.
Underlig frändskap i en underlig värld.
I naturen varierar varelsernas intellekt
från de inte så smarta till de närmast genialiska.
När det gäller medfödd intelligens är det få som slår babianen.
Se var den väljer att bo. En stenfästning, perfekt för försvar.
En fästning den kan skydda mot alla, till och med lejon.
Ibland framstår babianen som dumdristig,
men den känner varenda håla bland klipporna,
och räknar med att snabbt försvinna om det behövs.
Men lejon har viktigare saker för sig än att jaga babianer.
De vet lättare byten där jakten har större chans att lyckas,
så de går vidare.
Babianerna måste lämna sina klippiga försvarsverk för att äta,
för de gillar spätt gräs, fröer och insekter.
Och som skydd färdas de i grupp, från 50 till 100 individer.
Babianen har både fingerfärdighet
och en känslig blick,
och bara de finaste bitarna tillfredsställer dess fina gom.
Favoriten bland delikatesserna är vattenliljans stjälk.
Babianungen är något bara en babian kan älska.
Och han ger få antydningar om att han är ett underbarn.
Men när han befinner sig i ett träd visar sig hans talang.
Han är född trapetskonstnär.
Babianer är lekfulla och fulla av ofog,
och ungarna leker
och spelar varandra spratt hela tiden.
Allt det här verkar utveckla en slags godmodig tolerans,
och disciplinen inom familjen är sällan strikt.
Båda föräldrarna tar ansvar för ungarnas fostran,
och far passar barnen lika villigt som mor.
Men ibland är Junior inte lika villig som far.
Det är aldrig en tråkig stund i en babianflock.
Förutom intelligens har de humor också.
Den visar sig vid de mest oväntade ögonblick.
Babianernas främsta fiende är leoparden,
ofta kallad Afrikas tiger.
Den är ingen tiger. Tigrarna finns i Asien.
Men när det gäller vildsinthet och list kan den matcha dem.
På grund av leoparderna
är unga babianer aldrig tillåtna att gå iväg ensamma.
Mors vaksamma blick är alltid på dem.
Och dit hon går, går ungen, i en hängkoj.
När den blir äldre får ungen en ridtur.
Det håller den ur vägen
när babianerna dricker med flockarna vid vattenhålet.
I det afrikanska lejonets rike finns det många olika fåglar.
Och här är en som visar på naturens förmåga till underligheter,
strutsen.
Två meter hög reser den sig över de betande djuren.
Den är störst av alla de befjädrade arterna.
Tekniskt sett är det en fågel,
men den kan inte flyga, inte sjunga och kan inte ens sitta i ett träd.
Strutsar kan faktiskt inte göra något som fåglar ska kunna,
förutom att lägga världens största ägg och föda extra stora familjer.
Tjugo eller fler är den vanliga kullstorleken,
och båda föräldrarna krävs för att hålla ordning på så många ungar.
Här är det de gråbruna hönorna som vakar,
men lika ofta är det den stiliga hanen som är i tjänst.
I brist på flygförmåga
har de utvecklat en egen teknik för att överleva.
Här där det finns så många rovdjur
förlitar de sig på långa, starka ben som bär dem från sina fiender.
Med sina enorma steg
kan de nå över 60km/h.
Långbenta fåglar är vanliga i lejonens rike.
Han är värd för storkar och tranor av alla de slag.
Den grå krontranan är en frekvent besökare.
Han kommer för att uppvakta,
och han gör det med stil.
Och här struttar en stortrapp.
Han går på friarstråt uppfluffad både fram och bak.
Det är svårt att se vad som är vad.
I det här tillståndet är till och med han osäker.
Men när det gäller högklassigt struttande
kan man inte slå sekreterarfågeln.
Fast han visar inte upp sig. Det här är allvar.
Han letar efter sin middag.
Det är så han jagar fram en måltid bestående av insekter och små reptiler.
Fjädrarna som sticker ut på huvudet gav den dess namn.
De liknar gammaldags fjäderpennor instuckna bakom en sekreterares öra.
Löparen är en vadfågel som praktiskt taget aldrig vadar.
Han får sin föda på den torra slätten,
och utför då en underlig dans.
Och när han tar sina danssteg är det dubbelsteg med bugningar.
I det afrikanska lejonets rike finns det bara två årstider:
den våta och den torra.
För betesdjuren
betyder det helt enkelt en årstid när det finns många vattenhål
och en då det finns få.
För de här nomaderna hänger livet på bra vatten och bra gräs.
Ungarna föds när gräset är nytt.
Gnukalven är svag när den föds,
men den förväntas ändå att klara det nästan omöjliga.
På bara ett par sekunder måste den lära sig gå och springa,
för på de vida slätterna är snabbhet det enda skyddet.
Slättens rovdjur är många, och det är mest ungarna de jagar.
Leoparden är snabb att se en möjlighet och planerar en strategi.
Han vet att gnuerna är snabba, men dumma.
Han vänder deras dumhet till sin fördel.
Leoparden jagar genom list och nu närmar han sig ett träd,
för hans specialitet är bakhåll uppifrån.
En leopard som gissar fel får gå hungrig,
men någon underlig instinkt har sagt honom att flocken ska gå här.
Så för stunden är han nöjd med att titta och avvakta.
Och visst gissade han rätt.
Och nu genomför leoparden sitt värv
med dödlig beslutsamhet.
Han vet att han bara får en chans.
I samma ögonblick han ger sig tillkänna, kommer flocken att rusa.
Han rör sig lägre, närmare.
Ju närmare han kommer, desto mindre risk att han missar.
Och hela tiden har hjorden ingen aning om att han är där.
Nu hoppar han.
När leoparden slår till är det som en blixt från klar himmel,
och i timmar efteråt
kommer gnuerna att vara förvirrade.
Ibland är det afrikanska dramat grymt,
men det är verkligheten i Afrika.
Liv och död, en oändlig cykel som repeteras.
Det är naturens gång.
Vissa ska leva imorgon och vissa ska dö idag.
Och det som är en tragedi för någon betyder överlevnad för en annan.
Men innan han äter
bär leoparden upp sitt byte i trädet.
Det är ett typiskt beteende för leoparden.
Det är deras sätt att vägra dela med sig till slättens asätare.
Bland Afrikas stora katter
är geparden en oöverträffad jägare som till och med slår leoparden.
Bevis på dess skicklighet finns från antikens dagar,
då egyptiska hieroglyfer beskriver gepardens jakt.
Egyptens kungar såg djurets otroliga förmåga,
och de tränade de här graciösa djuren till kungliga jaktkatter.
Smal runt midjan, lång över axlarna,
ser geparden mer ut som en greyhound än en katt.
Den går som en hund,
och den höjden ger den ett onormalt steg.
Extrastor bröstkorg, stor lungkapacitet, smala muskler,
allt det här innebär stor uthållighet.
Underligt nog är en del av den underdimensionerad,
det lilla huvudet som sticker ut som en slags vattenkastare.
Det ser nästan ut att ha placerats på fel kropp.
Och ändå följer det naturens syfte,
för allt på geparden är strömlinjeformat för superhastighet.
Det här är den snabbaste löparen i hela djurriken.
Den kan komma upp i otroliga 130 km/h.
Och den tröttar helt enkelt ut sitt byte.
Åsynen av en gepard på jakt gör gasellerna vaksamma.
De blir spända, redo för omedelbar flykt.
När katt-greyhounden glider in i sin markvinnande takt,
vet hjorden att det är dags att skingras.
I full panik springer en del jämsides.
Men katten ignorerar dem.
Den har valt ut sitt byte längre fram.
En av dem är dömd,
om inte något mirakulöst inträffar.
I tävlingen med en gepard är det få som undkommer.
När de lever som de gör, mitt bland överfulla hjordar,
kunde man tro att lejon aldrig går hungriga.
Ändå är dödandet inte så lätt som det verkar.
Det kräver strategi och förmåga, och ibland ren tur.
Dag ut och dag in verkar lejonhannen inte jaga mycket.
Lat som alltid sitter Hans Majestät vid sidan av och ser kunglig ut,
medan damerna försörjer flocken.
Och därför är det lejoninnan som måste dra i fält.
Hennes problem är att komma nära sitt byte.
Till skillnad från geparden kan hon bara sprinta en kort bit.
Efter det kan hovdjuren lätt springa ifrån henne.
Hon måste nå gnuerna
innan de får chans att springa.
Det verkar lätt att komma inom räckhåll för anfall,
men det kräver allt smygande hon förmår.
Efter det första misslyckandet måste lejoninnan vila upp sig.
I den här takten verkar jakten bli lång och nedslående.
Om maken bara ville göra sin del, så vore det kanske lättare.
Men det är tomma förhoppningar
för den kungliga maken vilar fortfarande på sina lagrar
och undrar varför lunchen dröjer.
Men det är inte tillfälle att oroa sig över lata makar.
Hon har en måltid att ordna och en hel flock att föda.
Och nu slår sig damerna samman i en vanligt förekommande lejonstrategi.
Ledaren går bakom hjorden.
Under tiden närmar sig hennes kollegor framifrån.
De går fullt synliga
i syfte att distrahera hjorden.
Fällan är redo att slå igen.
Men nu upptäcker gnuerna henne.
Men med lejon framför och bakom, vart ska han springa?
Instinktivt slår lejoninnan till mot halspulsådern.
Slutet är snabbt och säkert.
När bytet är fällt måste det delas med resten av flocken.
Och nu då klanen samlas rör Hans Majestät äntligen på sig.
Hungriga lejon verkar materialisera sig överallt.
Morbröder, mostrar, kusiner, systersöner, systerdöttrar,
alla kommer snabbt för att kräva sin del av måltiden.
När de har chansen att äta, proppar lejon sig fulla,
och slåss om de bästa bitarna.
Med alla dessa stora aptiter räcker ett enda byte inte långt.
Och över hela den afrikanska slätten
upprepas det här urgamla mönstret om och om igen.
En dag är det en zebra som faller offer för flocken.
Offren varierar, men resultatet är detsamma:
Mat åt lejonen och deras ungar.
Vid sällsynta tillfällen faller en ung giraff offer,
för till och med bland de mest vaksamma tar turen slut ibland.
Det finns tillfällen då djurens konung
försöker behålla middagen för sig själv och då utbryter bråk.
Det är rätt svårt att hålla ett byte från resten av flocken.
Men här är en lejoninna som har lyckats att ta en del åt sina ungar.
Och nu släpar hon bort den mot deras gömställe.
Om hon har tur, får hon och hennes ungar en hel lyxmiddag för sig själva.
Men hon har glömt bort asätarna.
Nu kommer schakalerna, redo att hoppa in vid första bästa tillfälle.
De är experter på att snatta,
för de tillbringar sina liv med att följa efter lejon och leva på deras rester.
Dessa små tjuvar saknar rädsla och möter en lejoninna när som helst,
när hon har vänt dem ryggen.
Nu dyker hyenorna upp överallt, ivriga att vara med.
Och uppe i luften dyker gamarna upp från ingenstans
och dyker in på en gratismåltid.
Gam, schakal, hyena. De är alla asätare.
Men även dessa är nyttiga för naturen
då de tjänar sitt syfte genom att hålla slätten ren från kadaver.
När de här snyltarna har tagit sitt, är det inte mycket kvar.
Till slut är det bara ben kvar.
Den här tävlingen mellan lejoninnan och hennes följeslagare tar aldrig slut,
utom vid en tillfällig paus.
Men det är naturens sätt att se till att alla får sitt.
Lejonen dödar så att många kan överleva,
Och det inbegriper asätarnas familjer.
Det är naturens plan
att varenda matbit på slätten ska hitta till en hungrig mun.
På marken kommer under tiden lejonungarna.
Och det är en mager måltid som väntar på dem.
Andra flockmedlemmar kommer också,
till väldigt lite mat,
för efter att ha gjort allt jobb är det här lejonens andel.
Och stackars mor får som vanligt den sista biten.
Eftersom den lilla måltiden skulle räcka till så många
fortsätter jakten.
Nu försöker flocken med en annan taktik.
De rör sig i buskagen,
i hopp om att överraska sitt byte.
Och här har de chansen.
En hjord med impalor vid sitt vattenhål.
Nu har flocken problem med sin taktik.
Den här gasellarten är den kanske svåraste att fånga.
De beslutar sig för en direkt attack,
och deras snabba uppdykande får avsedd effekt.
Nu är det varje lejoninna för sig själv.
Knepet är att panikslå impalorna
och sedan ta dem när de springer förbi.
Det handlar om snabbhet och smarthet, med en god del tur.
Av alla svårigheter naturen utsätter sina afrikanska varelser för,
är ingen så svår som den årliga torkan.
Den torra årstiden påverkar alla, från de största till de minsta.
Till och med malen lider av vattenbrist
då deras pölar torkar ut en efter en.
De få vattenhål som finns kvar utnyttjas oavbrutet.
Och lederna till vattnet blir väl upptrampade
på den torra slätten.
Elefanterna möter nöden genom att uppvisa ett otroligt minne.
De återvänder till platsen där floden en gång flöt fram,
och de gräver egna källor i den torra flodbädden.
De verkar kunna känna doften av fukt även under marken.
Plötsligt, likt stora solfjädrar,
står elefantens öron ut för att uppfånga ett avlägset ljud.
Trots sin naturliga försiktighet, rör han sig mot det
med snabeln höjd för att prova luften.
Det är ett underligt ljud, ett han inte känner igen
för det är olikt allt han nånsin har hört.
Han följer det till dess källa.
Här i det som en gång var en lerpöl,
råkar han på ett desperat skådespel.
En noshörning har fastnat i den upptrampade leran.
I full frustration dunkar han sitt huvud i marken
och ropar på hjälp.
En annan noshörning dricker
och intresserar sig föga för det här märkliga dilemmat,
som det måste varit på dinosauriernas tid,
för här har vi en blivande fossil.
Det är precis så här forntidens jättar fångades
och deras kvarlevor bevarades.
Här vid vattenhålet väntar samma fälla på alla.
Men somliga har tur. De utmanar ödet, och klarar sig.
I växande panik
förnyar den fångade noshörningen sina ansträngningar.
Men två ton är mycket att förflytta när det sitter fast så här.
Hans vilda ljud lockar dit några babianer.
Dessa intelligenta djur
är i alla fall villiga att studera hans problem.
En försöker faktiskt komma på något hjälpsamt.
Men det finns inget babianerna kan göra.
Elefanten har också kommit bara för att dricka.
Och han finner noshörningens lidande så upprörande att han drabbas av panik.
Och likt alla de mindre djuren rusar den mäktiga elefanten iväg.
Och noshörningen måste möta sitt underliga öde,
övergiven av naturen själv.
Under den tropiska solen stiger den uppvärmda luften i spiraler.
Och de virvelvindarna
dansar över den uttorkade marken.
Men det här är bara ett förspel. Snart börjar sandstormarna.
Och en massmigration inleds.
Nu måste hjorden lämna det här uttorkade området
för att söka ett nytt vattenhål
nånstans bortom den här hettan.
Drabbade av törst och hetta och hunger
måste de på något vis vandra längre än torkan håller i.
Lejonen gör också vandringen
och jägare och byten vandrar tillsammans, pådrivna av den gemensamma törsten.
Det dröjer inte länge förrän prövningen förvandlas till mardröm
och de tysta girafferna vandrar över de förödda markerna
som spökfigurer i en dröm.
Den heta afrikanska solen kastar en eldig skugga över scenen.
Desperat söker elefanterna efter fuktiga vindar, men finner inga.
Dag efter dag färdas den brännande skivan över himlen,
och det kommer ingen lindring.
Naturen verkar sakna nåd.
Ändå är det här Afrika, det verkliga och skoningslösa Afrika,
där endast de överlever som uthärdar umbäranden.
I veckor fortsätter vandringen
och till slut når hjorden nya betesmarker.
Men ändå är gräs utan vatten inte nog
utan de måste fortsätta
i jakt på vätska som inte verkar finnas.
I resorna utan mål
verkar djuren förlora sitt medfödda lokalsinne.
De vandrar i en enorm cirkel.
Och utan att de känner till sitt misstag
vänder de tillbaka
i riktningen de kom från.
De verkar gå rakt mot sandstormen igen,
men det som liknar ett sandmoln är en gräshoppssvärm,
en surrande massa uthungrade insekter som kommer för att hemsöka slätten.
Likt boskap i storm
rör sig gnuerna planlöst i den förblindande snöstormen.
Den här okontrollerbara vågen förlamar sinnena.
Avbruten i sin måltid
tittar lejoninnan, förbluffad och oförstående.
Det är en slags gräshoppa. Den äter gräs.
Var för sig äter de bara enstaka gräsblad,
men när de utgör en levande matta
av miljontals individer, föröder de marken.
Det är ett hot mot de betande hjordarna,
för om gräset förstörs är deras framtid mörk.
Men det som är svält för en, är fest för en annan.
Nu anländer storkarna.
Men varken tusen storkar eller tusentals storkar
kan göra hålla den här invasionen i schack.
De miljontals skimrande vingarna avskärmar dagsljuset.
Snart lägger sig en olycksbådande glöd över landskapet.
Men i naturens plan
kan inte okontrollerade katastrofer fortgå.
Trots att gräshopporna slukar varenda levande grässtrå,
trots att de klär av marken in på bara stenarna,
kommer naturen att återupprätta sin värld och ge nytt liv.
Det gör hon med tropiska regn.
Dessa årstidsbundna regn ger upphov till liv,
förnyar, återuppbygger och återupplivar
både fauna och flora.
Nu kommer de betande hjordarna att ha tillgång till gräs och vatten igen.
Men det som påverkar vissa måste påverka alla.
Och precis som de andra djuren
måste lejonen acceptera det naturen för med sig.
Och regnen måste falla över dessa urgamla trakter
lika säkert som solen måste komma efter stormen.
Och så går årstiderna runt.
Och än en gång skådar lejonet ut över slätten
där hans undersåtar strövar vitt och brett.
Zebror, gnuer, koantiloper och kudu.
Sabelantilop, vårtsvin, struts och noshörning.
Flodhäst, elefant, giraff och babian.
Impala, hyena, vildhund och schakal.
Alla dessa och många fler vördar det afrikanska lejonet.
Med hans historia berättad
slutar vårt verklighetstrogna äventyr som det började,
i skuggan av Kilimanjaro.
Och så länge som den här tysta vaktposten vakar över lejonets rike,
lika länge ska djurens konung spela sin roll outmanad
i det primitiva skådespel som är naturens Afrika.
SLUT