NETFLIX-DOKUMENTTI
Olemmeko valmiita?
Pidän lyhyen esittelyn. Sitten aloitetaan.
Olemme tohtori Henry Kolmin kotona.
Haastattelemme Alfred Bombergia.
Haastattelemme suurlähettiläs John Gunther Deania,
postilokero 1142:ssa palvellutta veteraania.
En tiedä, missä määrin se on yhä luokiteltu salaiseksi.
Kyseessä oli kuitenkin sota-aika.
Otin asian hyvin vakavasti, enkä puhunut siitä.
Varsinkaan perheelleni.
Meidän piti vannoa se.
"Älä kerro kenellekään, missä olet tai mitä teet.
Ei edes vaimollesi tai vanhemmillesi."
Kansakunnan selviytyminen riippui siitä, että pidimme salaisuuden.
TOISEN MAAILMANSODAN SOTILASLEIRI WASHINGTONIN LÄHELLÄ -
PIDETTIIN SALASSA YLI 50 VUOTTA.
VUONNA 2006 NATIONAL PARK SERVICE HAASTATTELI SEN VETERAANEJA…
Muistan sen, kun meille kerrottiin,
että meidät viedään paikkaan, joka osoittautui 1142:ksi.
Meidät laitettiin bussiin.
Kaikki ikkunat oli peitetty laudoilla.
En nähnyt yhtään mitään.
Yhtäkkiä he sanoivat: "Lähetämme teidät salaiselle tehtävälle."
Kaikki odottivat lähtevänsä Eurooppaan,
mutta meidät otettiin erilleen. Kukaan tiennyt, minne olimme menossa.
Lähdimme Washingtonista etelään. Olin ihmeissäni.
Tuntui, että minut yritettiin pitää tietämättömänä.
Ajoimme eteenpäin, ja näin puiden harvenevan.
Siellä oli hiekkatie.
Ihmettelin, minne he vievät minua.
Sitten käännyimme päätieltä -
ja tulimme pieneen -
sotilastukikohtaan.
Saavuimme vihdoin perille, ja komentaja sanoi:
"Perillä ollaan. Ette mene ulkomaille. Te jäätte tänne."
Yksi kaveri kurkotti ulos ikkunasta ja kysyi sotilaspoliisilta:
"Mikä tämän paikan nimi on?"
Sotilaspoliisi vastasi: "Ei mikään!"
Ohjelman perustajatkaan eivät välttämättä tienneet,
mitä oikein puuhasimme.
Tällaiselle ei ollut ennakkotapausta, vai mitä?
NATIONAL PARK SERVICEN HAASTATTELUT 2006
Aloitetaanpa sitten.
George, kertoisitko aluksi perustietosi.
Sanotko nimesi ja syntymäpaikkasi?
Nimeni on George Weidinger.
Synnyin Wienissä, Itävallassa vuonna 1923 -
ja pakenin Yhdysvaltoihin -
viimeisellä laivalla Euroopasta joulukuussa 1939.
Se oli hyvin pelottavaa.
Jokainen Wienin synagoga poltettiin.
Monet lähetettiin keskitysleireille.
Hitler halusi tuhota juutalaiset, päästä meistä kokonaan eroon.
Hain kansalaisuutta heti, kun tulin tänne.
Se oli edellytys armeijaan pääsylle.
Meitä oli satoja juuri armeijaan kutsuttuja juutalaisia.
Ensimmäisenä he kysyivät:
"Oletko valmis taistelemaan uuden kotimaasi Yhdysvaltojen puolesta?"
Me vastasimme: "Kyllä olen!"
Olin niiden puolella, jotka hakkaavat saksalaiset.
Silmä silmästä!
Kellään ei ollut parempaa syytä liittyä armeijaan kuin minulla.
Tiesin, mistä taistelimme.
Koulutus oli ohi. Kaikkien nimi sanottiin, paitsi minun.
Askel eteenpäin.
Käännös vasempaan.
Kaikki marssivat pois. Jäin ainoana kentälle.
Eversti kutsui minut luokseen.
"Weiss, sano jotain saksaksi."
Lausuin heille kuuluisan Goethen runon.
Kuka myöhään ratsastaa pimeyden ja tuulen läpi?
Se on isä…
Hän sanoi: "Selvä. Sinä lähdet 1142:een."
Bussi pysähtyi.
Paikka ei näyttänyt sotilasleiriltä.
Se näytti lomakohteelta.
Siellä oli uima-allas ja tenniskenttiä.
Se ei tuntunut todelliselta.
Emme tienneet, mikä se oli.
Minulle sanottiin: "Täällä sinulla ei ole sotilasarvoa.
Älä kerro kenellekään, mitä teet." Kyseessä oli suuri salainen operaatio.
Sehän oli oikeasti vankileiri, vai mitä? -Jos haluat niin sanoa.
He eivät sanoneet. Sitä kutsuttiin postilokero 1142:ksi.
Kuulimme vasta viikkojen kuluttua, että sinne tulisi natseja.
Silloin natsi oli natsi.
Saksalaiset olivat natseja. Tuoda nyt heitä tänne, hyvä luoja.
Vangittuja saksalaisia upseereita -
ei pitäisi tuoda Yhdysvaltoihin. Mitä oli meneillään?
Sotilaita oli kaikista puolustushaaroista. Tykistöstä, jalkaväestä, SS-joukoista.
Monet siirrettiin suoraan rintamalta, jossa heidät vangittiin.
He saapuivat samoissa vaatteissa 1142:een.
Se ei ollut kovin mukava tunne.
Jotkut heistä olivat oikeita natseja.
He olisivat tappaneet minut, jos olisivat pystyneet.
Tiedät, että olen juutalainen. Hekin tiesivät sen.
Mitä sinulle kerrottiin roolistasi? Mikä oli tehtäväsi siellä?
Yhdysvalloille hyödyllisen tiedustelutiedon kerääminen.
Sodan raivotessa Euroopassa liittoutuneita uhkaa jälleen uusi vaara.
Hitlerin salainen ase, V2-raketit.
Raketit ovat kylväneet kauhua Lontoon yllä maksaen yli 50 000 ihmisen hengen.
Hitlerin rakettisuunnittelija Wernher von Braun -
kehittää seuraavan sukupolven raketteja, jotka yltävät vielä kauemmas.
Saksan rakettitiede kukoisti.
Oli riski, että Hitler kehittäisi raketin,
joka yltäisi New Yorkiin tai Washingtoniin asti.
Se olisi kääntänyt koko sodan kulun.
Meidän käskettiin kuulustella saksalaisia vankeja.
"Jos joku mainitsee raketit, merkitkää kaikki ylös."
Mikä nimesi on? -Buller.
Kerro, mihin V2-raketit on piilotettu.
Haista paska!
Muistan yhden kuulustelun syyskuulta 1944.
Vanki sanoi:
"En voi puhua!
Olen Saksan armeijan upseeri. Kerron vain nimeni ja palvelusnumeroni."
Sanoin: "Olen saksanjuutalainen, joka ajettiin ulos Saksasta.
Jos et puhu, meillä on keinoja tehdä asioita sinulle ja perheellesi. "
Juutalaispakolaisena Euroopasta -
se oli oudoin tehtävä, jonka saattoi saada.
SALAINEN
Kerran eräs Waffen-SS-mies ei suostunut puhumaan.
Rolf sanoi: "Pistän hänet puhumaan."
Hän laittoi kaverin ambulanssiin ja ajoi tunnin ympäri tukikohtaa.
"Joko olet valmis puhumaan? Jos et ole, kaasutamme sinut."
Mutta mies ei puhunut. Joten he löivät oven kiinni,
ja Rolf sanoi: "Ivan, lisää kaasua."
He laittoivat pölynimurin päälle ja puhalsivat pölyä tuuletusaukosta.
Kaveri luuli saavansa kaasua, koska niin saksalaiset tekivät.
Rolf päästi hänet ulos ja kysyi: "Oletko nyt valmis puhumaan?"
Ja kaveri puhui.
Yksi postilokero 1142:n suurista saavutuksista oli se,
että saimme selville paikan,
jossa Hitler rakensi V2-raketteja.
Wernher von Braun ja hänen tutkijaryhmänsä -
toimivat salaisessa maanalaisessa tehtaassa nimeltä Peenemünde.
Tutkimme ilmakuvia ja kuulustelimme vankeja.
He kertoivat kaiken.
Peenemünden löydyttyä kohde pommitettiin.
Tuntui hyvältä, että se tapahtui postilokero 1142:n ansiosta.
SOTA LOPPUU EUROOPASSA
Kaikkialla maailmassa väkijoukot juhlivat sodan loppumista Euroopassa.
Siitä on yli viisi vuotta, kun Hitler marssi Puolaan.
Ne ovat olleet kärsimyksen ja kuoleman vuosia.
Nyt sota Saksaa vastaan on voitettu.
Amerikkalaiset joukot tuhoavat symbolisesti natsipuolueen tunnuksen.
Tapahtumasarja alkoi siitä,
kun kenraali Bissel kutsui meidät Pentagoniin.
"Minun on tehtävä jotain laitonta. Voin joutua siitä vankilaan.
Saksassa on satoja tiedemiehiä.
Jos emme tuo heitä tänne, menetämme kaiken sen teknologian."
Heitäkö ei rekisteröity?
Ei. He olivat vihollismaan kansalaisia, joiden maahantulo oli kielletty.
Kenraali Bissel sanoi: "Bostonin satamassa on saari.
Tuomme tiedemiehet laittomasti maahan ja viemme saarelle -
ennen kuin maahanmuuttoviranomaiset näkevät laivan."
He tulivat joukkojenkuljetusaluksilla.
Toimme satoja ihmisiä laittomasti saarelle.
Muistan selvästi, kun haimme Wernher von Braunin -
ja ensimmäiset hänen 300 hengen tiimistään. Oli myrsky.
Kaatosateessa ja ulvovassa tuulessa -
heidät laskettiin tikkailla myrskyssä, joka oli liian kova luotsiveneelle.
He nousivat alukselta saarelle.
Kaikki tuijottivat oudonnäköisiä miehiä nahkatakeissaan ja hassuissa hatuissaan.
Jos haluaa nähdä preussilaisen perikuvan,
joka on pitkä, vaalea ja sinisilmäinen, se on Wernher von Braun!
He olivat ihmisiä, joita Yhdysvallat piti arvossa.
En tiedä, kuinka pitkällä me olimme, mutta käsittääkseni -
meillä oli hyvin vähän tietoa raketeista. Ei epäilystäkään.
Raketti-insinööreistä,
jotka olivat elintärkeitä Saksan sotapyrkimyksille,
tuli nyt elintärkeitä meidän sotapyrkimyksillemme.
Yhtäkkiä koko tehtäväni muuttui.
Siirryimme siihen, mikä todellinen tarkoitukseni siellä oli.
Olin seuranpitäjä ja PR-kaveri.
Tein heidän olonsa mukavaksi.
Minusta päätettiin tehdä ystävyysupseeri. Naurettava titteli.
Mutta joku oli sitä mieltä, että heille kannattaa olla mukava.
Koska vihasin saksalaisia niin paljon, heräsi kysymys.
Osaisinko toimia huomaavaisesti enkä vain sokeasti suorittaa tehtävääni?
Sanoin: "En osaa vastata, koska en ole tehnyt sitä aiemmin."
Meidän käskettiin kuulustella ihmisiä -
ystävällismielisen sakkipelin tai pingismatsin varjolla.
Lentopalloa he pelasivat mielellään.
Hevosenkenkäpeliä ei tunnettu Saksassa. Opetin heidät pelaamaan sitä.
Toin heille säännöllisesti sanomalehtiä, aikakauslehtiä ja viskiä.
Mitä hittoa? En olisi uskonut taistelevani syvästi vihaamiani saksalaisia vastaan -
sillä tavalla. Se oli hullua.
Millaista oli puhua saksalaisen vangin kanssa?
Nauroin ja vitsailin heidän kanssaan.
Loin tunteen, että olen heidän puolellaan. Olinhan syntynyt Saksassa,
ja saatoin muka siksi olla saksalaisiin päin kallellaan.
Yritin kuitenkin vain pehmittää heitä.
Heinz Schlicke oli nuori ja urheilullinen.
Jonkun piti tehdä asioita hänen kanssaan, joten minä tein.
Oliko hän natsi? Kyllä. Hän oli Peenemündessä. Entä sitten?
Minä selvitin, mitä hän voisi tehdä Yhdysvaltojen hyväksi.
Meillä oli salainen rahasto. Kun oli aika viihdyttää tiedemiehiä,
hain eversti Deanilta 50 tai 100 dollaria, jolla maksoin kaiken.
Menimme armeijan bussilla yökerhoihin ja illalliselle.
Minä maksoin kaiken.
Yhteistyötä tekevät saivat mennä katsomaan elokuvia.
He varmaan arvostivat tilaisuutta nähdä amerikkalainen elokuva.
He halusivat oppia Amerikasta ja kyselivät siitä.
Halusimme heidän tutustuvan amerikkalaiseen kulttuuriin.
Oliko tehtäväsi hankkia heiltä tietoa -
vai toimia seuranpitäjänä ja pitää heidät tyytyväisenä?
Sekä että.
Joulukuussa Wernher von Braun sanoi: "Talvesta tulee kova Euroopassa.
Haluaisimme lähettää paketteja perheillemme juhlapyhiksi."
Lupasin selvittää leirin komentajalta, mitä voin tehdä.
Pentagon käski komentajan pitää heidät tyytyväisinä.
Seuraavana aamuna he saapuivat -
yllään pitkät nahkatakit, jollaisia saksalaiset käyttivät talvella.
Heillä oli myös tirolilaiset hatut, ja yhdessä oli pieni sulka.
Sanoin: "Hitto vie. Kukaan ei saa tietää teidän olevan täällä.
Voisitteko pukeutua eri tavalla?"
Vastaus oli: "Meillä ei ole muuta. Käytämme näitä."
Menin komentajan luo, joka käski viedä heidät.
Sain tuhat dollaria, ja meidät ajettiin Lansburgh Brothersiin.
Lansburgh Brothers oli Washingtonin suurin tavaratalo.
Ja se oli juutalainen.
Koin ilkeää mielihyvää,
kun sain viedä heidät juutalaiseen tavarataloon.
HYVÄÄ HANUKKAA
Mistä aloitetaan? Kahvia, teetä, suklaata lapsille.
Kysyin, mitä seuraavaksi.
Alusvaatteita!
Olin 17-vuotias. En ollut ikinä ostanut alusvaatteita.
Nyt nämä neljä saksalaista miestä tilasivat alushousuja vaimoilleen.
Lopulta myyjä tuli paikalle ja nosti esiin sievät nailonpikkuhousut.
Muistan yhä Wernher von Braunin, joka sanoi:
"Ei! Villaiset, joissa on pitkät lahkeet."
Ihmiset tietenkin tuijottivat -
hassusti pukeutuneita saksaa puhuvia miehiä.
Kysyin, mitä seuraavaksi. Rintaliivejä.
En ollut koskaan ostanut sellaisia.
Katselimme siis rintaliivejä.
Siinä vaiheessa ihmiset alkoivat elehtiä.
Sotilaspoliisi pidätti meidät.
Meidät ajettiin koko komeudessamme takaisin postilokero 1142:een.
Ei sellaista voi unohtaa, eikä keksiä.
Veimme heitä ulos viettämään normaalia elämää.
Kävimme kaupungilla kahvilla. Tavallisia asioita.
He eivät olleet vankeja, joita rangaistiin.
Yritimme voittaa heidät puolellemme.
Wernher von Braun kehitti V2-raketin,
joka tappoi lukemattomia ihmisiä.
Nyt hän tekisi töitä meille. Häntä kohdeltiin melkein kuin sankarina.
Wernher oli visionääri. Oliko hän natsi? Luulen…
Hän teki, mitä natsit halusivat. Siitä oli hänelle hyötyä.
Ideologisesti häntä kiinnostivat raketit ja Kuuhun meno.
Hän ei ollut kiinnostunut sodankäynnistä.
Hän teki V2-raketit, joilla pommitettiin Lontoota, mutta…
Vaikuttiko hän olevan pahoillaan V1- ja V2-rakettien takia?
Hän näki ne tärkeinä edistysaskeleina -
avaruuteen menemisen näkökulmasta.
Yhdessä tehtaassa, jossa he kehittivät näitä aseita,
he käyttivät juutalaisia, jotka Gestapo oli pidättänyt.
Hän tiesi, mitä tapahtui.
Wernher von Braun tiesi Auschwitzista.
NATSIEN MURHATEHTAAT!
ENSIMMÄISET UUTISKUVAT MURHALEIRIEN KAUHEUKSISTA.
AVUTTOMIA VANKEJA KIDUTETTU KUOLIAAKSI…
TÄSSÄ ON TOTUUS!
Amerikka ei voi uskoa todeksi sitä, mitä piti mahdottomana propagandana.
Tässä ovat todisteet joukkomurhasta.
Kenraali Eisenhower, sodan ja verenvuodatuksen kovettama mies,
vaikuttaa kauhistuneelta tästä uskomattomasta näystä.
Kammottavin leireistä oli Buchenwaldissa.
Vain 20 000 ihmistä 80 000:sta leirillä olleesta löytyi elossa.
Orjatyöläiset tekivät V2-pommia sarjanumerot vatsaansa tatuoituna.
Puhdas joukkomurha.
Murha, joka mustaa Saksan nimen kirjoitetun historian loppuun saakka.
Emme olleet vielä täysin tietoisia -
tapahtumien koko karmeudesta -
natsivallan aikana.
En tiennyt vielä silloin,
että isoisäni, setäni, tätini,
serkkuni ja muita sukulaisia -
kuoli holokaustissa.
Kuten niin monet muut.
Olimme kauhuissamme.
Kun on kuullut Auschwitzin tapahtumista, mikään ei voi enää järkyttää.
En usko, että tunteista puhminen olisi auttanut. Itku ja valitus.
Se ei olisi auttanut vanhempiani.
Lähes kaikki meistä olivat paenneet natseja.
Olisimme halunneet kohdella heitä -
sotarikollisina, joita he olivat,
mutta armeijassa noudatetaan käskyjä.
Yritin tukahduttaa raivon,
koska en olisi ollut kovin tehokas,
jos olisin käyttäytynyt kuin haluaisin tappaa heidät.
Se oli epämiellyttävää, lievästi sanottuna.
Teki melkein mieli oksentaa, koska piti esittää mukavaa heille.
Mietin itsekseni, mitä he tekivät sodan aikana.
Voisimmeko puhua lisää roolistasi ystävyysupseerina?
Ystävyysupseeri tulkkasi joulujumalanpalvelukset.
He sanoivat, että haluaisivat joulumessuun.
Heille hankittiin yksityinen tila. Kaikki tulivat paikalle.
Ensin oli katolinen saarna, ja sen jälkeen protestanttinen.
Minun tehtäväni oli kääntää ne kaksi hiton saarnaa englannista saksaksi.
He olivat niin tyytyväisiä, että kutsuivat minut -
juomaan kanssaan. Olin aivan raivona.
En pystynyt inhimilliseen kanssakäymiseen heidän kanssaan.
Selkäni takana minua kutsuttiin nimellä Der kleine Judenbube.
Pikku juutalaispoika.
Parhaissa unissaan tai painajaisissaan -
ei olisi voinut kuvitella tulevansa näiden ylhäisten elukoiden ystävyysupseeriksi.
Viha sisälläni oli niin voimakas, etten voinut vastustaa sitä.
Minusta he olivat paskiaisia, ja halusin heidän kuolevan.
Mitä ajattelit heille tapahtuvan?
Jos meidät lähetettiin Washingtoniin ostamaan joululahjoja heidän perheilleen,
heitä ei todennäköisesti syytettäisi rikoksista.
Välillä nukkumaan mennessä mietin,
mitä oikein tein siellä.
Mietin, voisinko mennä -
everstin luo ja sanoa, etten oikeasti pysty siihen.
Armeijassa ei kuitenkaan tehty sellaista.
Eikä sellaista tehty myöskään,
kun oli juuri tullut maahan pakolaisena.
Autoimme Yhdysvaltoja hankkimaan tiedustelutietoja,
ja sitä tuli eri muodoissa.
Ehkä 1142 aloitti tiedustelun diplomaattisen lähestymistavan.
Saat itse päättää, säilytätkö sen, mitä sanon nyt.
Meitä ei kiinnostanut vain se, mihin saksalaiset pystyivät,
vaan myös senaikainen liittolaisemme Neuvostoliitto.
Siitä tuli tärkeä tekijä.
Keskinäinen epäluulo -
länsimaisen ja venäläisen maailman välillä -
oli olemassa jo ennen toista maailmansotaa.
Washingtonin uusi toimintalinja -
oli estää hyödyllisiä ihmisiä -
päätymästä Neuvostoliiton käsiin.
Venäjä ja Yhdysvallat taistelivat saksalaisista tiedemiehistä.
Me saimme Wernher von Braunin. Se oli erittäin hyvä asia.
Vanhempani kysyivät, mitä teen. Vastasin aina samalla tavalla.
"Valmistelen kolmatta maailmansotaa."
Minun mielestäni…
Sanoisin,
että -
kylmä sota alkoi paljon aiemmin kuin nykyisin ajatellaan.
Siitä tehtävässäni oli kyse, tietämättäni.
Meille kerrottiin, etteivät he ole sotavankeja.
He tekivät meille töitä. Heille maksettiin päiväpalkkaa.
Heille luvattiin melko nopeasti kansalaisuus -
ja että heidän perheensä voisivat seurata heitä.
Huolehdimme heidän perheistään.
Monissa tapauksissa heitä kannustettiin muuttamaan.
Tulemaan Yhdysvaltojen kansalaisiksi.
Tarjosimme heille tulevaisuuden.
Mutta monilla heistä oli vahva natsitausta.
Meitä häiritsi,
että heille annettaisiin mahdollisuus menestyä Yhdysvalloissa.
Luultavasti parempi kuin monille muille.
Laukaisu 15 sekunnin kuluttua. Sisäinen ohjaus.
12, 11, 10, 9…
Monet heistä lähetettiin Texasiin,
jossa he työskentelivät avaruusrakettiohjelmassa.
Siitä muodostui Apollo-projekti,
ja Yhdysvallat sai ensimmäisenä ihmisen Kuuhun.
Käynnistysvaihe alkaa.
Kuusi, viisi, neljä, kolme, kaksi, yksi, nolla.
Moottori on käynnissä.
Laukaisu on onnistunut 32 minuuttia yli.
Apollo 11 on noussut ilmaan. Telineet ovat tyhjät.
Suoritamme suuntausliikkeen.
Palaamme kysymykseen, voiko tehdä pahoja asioita -
saavuttaakseen hyviä tavoitteita.
Sanoisin, että jos tekee niin,
saavutettu lopputulos ei ole sen arvoinen.
MARSIA KOHTI, VON BRAUN
YLI 1 600 SAKSALAISTA TIEDEMIESTÄ TUOTIIN USA:HAN.
CIA JA NASA PALKKASIVAT MONIA HEISTÄ.
HEITÄ EI KOSKAAN SYYTETTY SOTARIKOKSISTA.
Jatkuvan tukenne ansiosta -
näemme jälleen kiertoradalla uudella avaruusasemalla.
Ehkä jonain päivänä meillä on mies Marsissa. Kiitos.
POSTILOKERO 1142 HÄVITETTTIIN 1946.
KAIKKI ASIAKIRJAT JA TALLENTEET TUHOTTIIN TAI LUOKITELTIIN SALAISIKSI.
JUUTALAISET SOTILAAT OLIVAT VANNONEET PYSYVÄNSÄ HILJAA.
MONI VEI TARINANSA MUKANAAN HAUTAAN.
ARNO JA PETER OVAT JÄLJELLÄ JA KERTOVAT TARINANSA.
Tekstitys: Anne-Maria Rantanen