EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Jeg tror vi er klare? Greit.
Jeg gir en kort introduksjon, så setter vi i gang.
Vi er hjemme hos dr. Henry Kolm.
Vi intervjuer Mr. Alfred Bomberg.
Vi intervjuer ambassadør John Gunther Dean,
en veteran som tjenestegjorde ved P.O. Box 1142.
Jeg vet ikke hvor mye som er hemmeligstemplet.
Det var tross alt en krigssituasjon.
Jeg tok det svært alvorlig. Jeg snakket bare ikke om det.
Spesielt ikke med familien.
Vi måtte sverge.
"Ikke fortell noen hvor du er eller hva du gjør.
Ikke engang til kone eller foreldre.
Nasjonens liv er avhengig av at du holder hemmeligheten."
USA DREV EN HEMMELIG LEIR UNDER ANDRE VERDENSKRIG.
DET VAR HEMMELIGSTEMPLET I OVER 50 ÅR.
NASJONALPARKTJENESTEN INTERVJUET VETERANENE I 2006
Det første minnet jeg har, var da de sa
at vi ville bli sendt til det som viste seg å være 1142.
De satte oss i en buss.
Alle vinduene var dekket av treverk.
Man kunne ikke se en døyt.
Plutselig sa de: "Vi skal sende dere på et hemmeligstemplet oppdrag."
Alle forventet å dra til Europa,
men vi ble trukket ut. Ingen visste hvor vi skulle.
Vi starter sør for Washington. Jeg lurer på hva som foregår.
Det var som om de prøvde å skjule informasjonen for meg.
Vi kjører videre. Jeg begynte å se en åpning blant trærne.
Jeg tror det var en grusvei.
Hvor kjører de meg?
Så kjørte vi av hovedveien
og ankom en liten
militærinstallasjon.
Vi ankom endelig, og kommandøren sa:
"Her er det. Dere skal ikke utenlands. Dere blir her."
En av gutta våre lente seg ut av vinduet og sier til militær-politimannen:
"Hva heter dette stedet?"
MP-en svarte: "Ingenting!"
Jeg vet ikke om de som planla programmet
visste hva vi gjorde.
Det fantes vel aldri noe lignende før?
LYDINTERVJU FRA 2006
Da begynner vi denne morgenen.
George, begynn med den mest grunnleggende informasjonen.
Kan du oppgi fullt navn og fødested?
Jeg heter George Weidinger. Jeg ble født i Wien i Østerrike i 1923.
Jeg rømte til USA
på det siste skipet fra Europa i desember 1939.
Det var veldig skremmende.
Hver synagoge i Wien ble brent.
Mange ble sendt til konsentrasjonsleirer.
Hitlers plan var å utrydde jødene.
Bli kvitt oss.
Så snart jeg ankom landet…
RUDOLPH FELLNERS STEMME
…søkte jeg om å bli statsborger.
UTLENDINGSREGISTRERING
Da kvalifiserer man til militæret.
ARNO MAYERS STEMME
Vi var hundrevis. Jøder som ble kalt inn i militæret.
Det første spørsmålet de stilte var:
"Er du villig til å kjempe for ditt nye land, for USA?"
Da svarte du: "Ja, ærede dommer!"
Jeg var på siden til de som ville grisebanke tyskerne.
Øye for øye.
Jeg tror ikke noen hadde en bedre grunn…
JOHN GUNTHER DEANS STEMME
…til å bli med enn jeg.
Jeg visste hva vi sloss for.
Vi fullførte treningen. Alles navn ble ropt opp utenom mitt.
Ett skritt frem.
Snu til venstre.
Alle marsjerte bort.
Jeg var den eneste som stod igjen.
Obersten tilkalte meg.
Weiss, si noe på tysk.
Jeg siterte et berømt dikt av Goethe.
"Hvem rir så sent gjennom natt og vind? Det er faren…"
Han sa: "Det er nok. Du skal til 1142."
TOPPHEMMELIG
Bussen stoppet.
Det første jeg så, var at det ikke lignet en militærleir.
Det så ut som en klubb.
Det var svømmebasseng og tennisbaner.
Jeg ville sagt at det ikke virket ekte.
Vi ante ikke hva det var.
Jeg fikk beskjed.
WALTER SCHUEMANS STEMME
"Her har du hverken rang eller titler. Du kan ikke fortelle noen hva du gjør."
Det var en stor, hemmelig operasjon.
-Dette var vel faktisk en fangeleir? -Om du vil kalle det det.
Det gjorde ikke de. De kalte det P.O. Box 1142.
Det tok mange uker før vi fikk beskjed om at nazistene skulle være der.
En nazist var en nazist den gangen.
ARNO MAYERS STEMME
En tysker var nazist. Å bringe dem hit… Kjære vene.
Har man fanget tyske offiserer,
bringer man dem ikke til USA. Hva foregår her?
Soldatene kom fra allslags avdelinger.
INTERVJU MED PINS
Artilleriet, infanteriet og SS.
Mange ble overført direkte fra fronten, hvor de ble tatt.
De ankom 1142 uten å ha byttet klær.
Det var ikke en behagelig følelse.
INTERVJU MED HENRY KOLM
Noen av dem var ekte nazister.
De hadde kanskje drept deg på stedet om de kunne.
Jeg er jødisk. Det visste de òg.
Hva fikk du beskjed om at jobben din skulle være der?
Samle informasjon som ville hjelpe USA.
Mens krigen i Europa raser videre, står de allierte ovenfor nok en trussel.
Hitlers hemmelige våpen, V-2-raketter.
V-2-ene har regnet terror over London. Det har kostet over 50 000 liv.
Wernher von Braun, Hitlers ledende rakettutvikler,
vil at de neste rakettene skal reise enda lengre avstander.
Tysk rakettvitenskap var på topp.
Den store risikoen var at Hitler ville utvikle
en rakett sterk nok til å nå New York eller Washington.
Det hadde endret hele krigens gang.
Vi ble bedt om å bruke tysken til å avhøre de tyske fangene.
Ordrene var å notere alt om noen nevnte raketter.
-Hva heter du? -Buller.
-Si hvor V-2-ene er gjemt. -I ræva mi!
Jeg husker et avhør fra september 1944.
Denne fangen sier: "Jeg kan ikke snakke!
Jeg er offiser i hæren.
Jeg må bare gi deg navn og identitetsnummer."
Da sa jeg:
"Jeg er en tysk jøde som ble presset ut av Tyskland.
Snakker du ikke, har vi metoder for å gjøre ting mot deg og familien din."
Som en jødisk flyktning fra Europa,
kan man ikke få et merkeligere oppdrag.
HEMMELIGSTEMPLET
En fyr fra Waffen-SS ville ikke prate.
Rolf sa: "Jeg skal få ham til å prate." Han satte fyren i en ambulanse
og kjørte ham rundt basen i en time.
"Er du klar til å snakke nå? Hvis ikke gasser vi deg."
Men han pratet ikke. Så de stengte døra,
og Rolf sa: "Ivan, mer gass."
Han skrudde på en støvsuger og blåste støv gjennom luftventilen.
Han trodde han ble gasset, fordi det var det tyskerne gjorde.
Rolf slapp ham ut etter en stund og sa: "Er du klar til å prate nå?"
Og han pratet.
Ett av P.O. Box 1142s store prestasjoner
var at vi oppdaget et sted
hvor Hitler bygde V-2-raketter.
Wernher von Braun og forskerne hans
jobbet fra en hemmelig undergrunnsfabrikk kalt "Peenemünde".
Vi studerte flyfoto og avhørte fanger. De fortalte oss om det.
Funnet av Peenemünde førte til bombingen av stedet.
Det føltes godt å vite at det var noe P.O. Box 1142 oppnådde.
KRIGEN ENDER I EUROPA
Over hele verden hyller mengder slutten på krigen i Europa.
Det er over fem år siden Hitler marsjerte inn i Polen.
År med lidelse og død.
Nå er krigen mot Tyskland vunnet.
Amerikanske tropper ødelegger naziemblemet som en symbolsk handling.
Hendelsesforløpet, for å beholde det kronologisk riktig,
er at general Bissel samlet oss i Pentagon.
Han sa: "Herrer, jeg må gjøre noe som er ulovlig. Jeg kan havne i fengsel.
Det fins hundrevis av tyske forskere.
Tar vi dem ikke inn i landet, mister vi all den teknologien."
Så de var ikke registrert eller noe?
Nei, de var utenlandske fiender som ikke fikk komme inn under krigstid.
General Bissel sa: "Vi overtar en øy ved havnen i Boston.
Vi skal importere forskerne ulovlig og ta dem med til øya
før immigrasjonsarbeiderne ser båten."
Så disse personene kom på troppeskip.
Vi importerte flere hundre mennesker ulovlig til øya.
Jeg husker tydelig da vi hentet Wernher von Braun
og de første av hans mannskap på 300 fra Peenemünde. Det var storm.
I pøsregn og hylende kuling
ble de senket ned på stigen i en storm som var for sterk for losbåten.
De gikk av skipet og entret øya.
Alle stirret på disse rare karene med skinnfrakker og snodige hatter.
Vil du se en stereotypisk prøysser,
høy, blondt hår og blåe øyne… Sånn var Wernher von Braun!
De var en gruppe vi syns godt om.
Jeg vet ikke hvor vi var, men jeg har forstått det sånn
at vi hadde lite informasjon om rakettvitenskap.
Uten tvil.
Rakettforskerne
som var essensielle for nazistenes krigsinnsats,
blir nå essensielle for vår krigsinnsats.
Det jeg skulle gjøre endret seg brått.
Så fikk jeg vite hva oppgaven min egentlig ville være der.
En slags vokter og kommunikatør.
Gjøre det komfortabelt for dem.
Jeg ble gjort til moraloffiser.
En latterlig tittel å ha.
Men noen mente det kunne hjelpe å være hyggelig mot dem.
Spørsmålet kom fordi jeg hatet tyskere så mye.
Kunne jeg gjøre det med følsomhet og ikke bare gjøre mine egne ting?
Da svarte jeg:
"Jeg kan ikke svare, for jeg har aldri gjort det før."
Vi ble fortalt at vi skulle avhøre folk
under hyggelige omstendigheter som sjakkspill, pingpong eller tennis.
Vi spilte volleyball. De elsket det.
FORBEREDT PÅ ALT!
Hestesko var ukjent i Tyskland. Jeg lærte dem å spille hestesko.
Det var en rutine at jeg tok med aviser, blader og litt whisky til dem.
Hva søren? Jeg trodde ikke at da jeg ville slåss mot tyskerne,
som jeg hatet av hele mitt hjerte,
at jeg ville ende opp slik. Det var sprøtt.
Hvordan var det å snakke med en tysk fange?
Jeg lo og spøkte med dem.
De skulle føle at jeg var på deres side fordi jeg ble født i Tyskland,
og at jeg kanskje støttet tyskere.
Men jeg prøvde bare å godgjøre dem.
Heinz Schlicke var ung og sportsinteressert da han kom.
Noen måtte gjøre ting med ham, så jeg gjorde det.
Var han nazist? Ja. Han var i Peenemünde, hva så?
Min jobb var å se hva han kunne gjøre for USA.
Vi hadde et konfidensielt fond.
Når jeg skulle underholde forskerne,
gikk jeg til oberst Dean og hentet 50 eller 100 dollar.
MELS SPISESTED
Det betalte for alt.
KAFÉ RESTAURANT
Vi brukte en militærbuss for å dra på klubb og spise middag.
DE ER NAKNE
Jeg betalte for alt.
De viste filmer da. De som samarbeidet fikk gå og se dem.
De satte nok pris på muligheten til å se en amerikansk film.
De likte å lære om USA, og de spurte om det.
Vi ville de skulle bli kjent med amerikansk kultur.
Var jobben din å få informasjon fra dem,
eller var den å følge dem og gjøre dem fornøyde?
Begge deler.
Desember det året sa Wernher von Braun: "Vinteren blir svært tøff i Europa.
Vi vil gjerne sende pakker til familiene våre til høytiden."
Jeg sa jeg skulle se, så gikk jeg til leirens offiser.
Han ringte Pentagon, kom tilbake og sa: "De skal være fornøyde."
De kom neste morgen,
kledd i lange skinnjakker
som tyskere bruker om vinteren.
De hadde tyrolerhatter på òg.
En av dem hadde en liten fjær.
Jeg sa: "For Guds skyld, ingen skal vite at dere er her.
Kan dere gå tilbake og kle dere annerledes?"
Svaret var: "Vi har ikke andre klær. Vi bruker det vi har på oss."
Jeg gikk til kommandøren. Han sa: "Greit. Ta dem med."
Jeg hadde fått tusen dollar.
Vi ble kjørt til Lansburgh Brothers.
Det var det største varemagasinet i Washington D.C.
Jeg visste det var jødisk.
Jeg fikk skadefryd av å ta dem med til et jødisk varemagasin.
GLEDELIG HANUKKA
Hva skal vi begynne med? Kaffe. Te. Sjokolade til barna.
Jeg sa: "Hva nå?"
"Undertøy!"
Jeg var 17 år eller noe. Jeg hadde aldri kjøpt undertøy.
Og her stod fire tyske menn
og bestilte truser til konene sine.
Endelig kom kvinnen ut
og holdt opp en fin nylontruse.
Jeg husker fremdeles bare
at Wernher von Braun sa:
"Nei! Laget av ull og med lange bein."
Folk stirrer selvsagt på de fire karene som snakker tysk og er rart kledd.
Jeg spurte dem: "Hva nå?"
"Brystholdere." Jeg hadde aldri kjøpt brystholdere.
Vi var midt i letingen etter brystholdere.
Folk begynte å gestikulere og sånt.
Militærpolitiet arresterte oss…
…og vi ble kjørt tilbake som ekte kriminelle
til P.O. Box 1142.
Hva søren? Det går ikke an å glemme det eller dikte det opp.
Man tok dem ut på tur og levde et normalt liv.
Dra til byen, spis kake og drikk kaffe. Gjør det vanlig.
De er ikke fanger som får straff. Tvert imot, vi prøvde å vinne over folk.
Wernher von Braun utviklet V-2-raketten
som drepte utallige mennesker.
Og nå skal han jobbe for oss.
Han ble nesten behandlet som en helt.
Wernher var en visjonær. Var han nazist? Jeg…
Han gjorde det nazistene ville, og det var i hans favør.
Ideologisk sett var han interessert i raketter og å dra til månen.
Han var ikke interessert i krigføring.
Ja, han laget V-2-ene som bombet London, men…
Virket det som han beklaget V-1 og V-2?
Hans holdning var at dette var viktig fremgang
for at vi skulle få reise ut i verdensrommet.
I en av fabrikkene hvor de utviklet noen av disse våpnene,
brukte de jøder som var arrestert av Gestapo.
Han visste hva som foregikk.
Wernher von Braun visste at Auschwitz fantes.
NAZISTENES DRAPSFABRIKKER!
FØRSTE REPORTASJE AV GRUSOMHETER I DRAPSLEIRER.
HJELPELØSE FANGER TORTURERES TIL DØDE…
HER ER SANNHETEN!
For første gang kan ikke USA tro det de trodde var umulig propaganda.
Her er bevis på rent massedrap.
General Eisenhower, en mann forherdet av krigens blod og sjokk,
virker forferdet over dette utrolige synet.
Den verste leiren var Buchenwald,
hvor bare 20 000 av 80 000 ble funnet i live.
Slavearbeidere jobbet med V-2-bomben. Serienumre er tatovert på magen.
Rent massedrap. Drap som vil sverte Tysklands navn
for alltid.
Vi var fremdeles ikke helt klar over
hvor mye uhyrlig som hadde skjedd
under naziregimet.
Jeg visste det ikke den gangen,
men bestefar, onkel, tante,
søskenbarn og andre slektninger
døde under Holocaust.
Som så mange andre.
Det sjokkerte alle.
Etter man hører hva som skjedde i Auschwitz,
kan ikke noe annet sjokkere deg mer.
Det hadde nok ikke hjulpet om jeg fortalte alle om følelsene mine
og stønnet og gråt.
ARBEID BEFRIR DEG
Det hadde ikke hjulpet mor og far.
Nesten alle var flyktninger fra nazister.
Vi hadde foretrukket å behandle dem
som de krigsforbryterne de var,
men du følger ordre når du er i militæret.
Jeg prøvde å undertrykke raseriet.
Det hadde ikke virket noe særlig
om jeg oppførte meg som om jeg ville drepe dem.
Det var mildt sagt ubehagelig. Jeg måtte nesten kaste opp
fordi jeg måtte være snill mot dem.
Det eneste jeg spurte meg selv var: "Hva gjorde de under krigen?"
Kan vi snakke litt mer om din rolle som moraloffiser?
Bare moraloffiseren oversatte prekener i julen.
De sa: "Det er jul. Vi vil gjerne ha en julegudstjeneste."
De fikk et rom som var veldig privat. Alle kom.
Først var den katolske prekenen,
og så den protestantiske.
Det falt på meg å oversette disse to jævla prekenene
fra engelsk til tysk.
De var veldig fornøyde.
De var faktisk så fornøyde at de inviterte meg
til å ta en drink med dem.
Det gjorde meg rasende.
Jeg klarte ikke å dele noe menneskelig med dem.
De kalte meg "Der Kleine Judenbube" bak ryggen min.
Den lille jødegutten.
I selv ens beste drømmer eller mareritt
forventer man ikke å bli moraloffiser for disse dyrene.
Hatet i meg var så sterkt at jeg ikke kunne motstå det.
I mine øyne var de drittsekker, og jeg ville at de skulle dø.
Hva trodde du kom til å skje med dem?
Hvis de sendte oss til Washington
for å kjøpe julegaver til slektningene deres,
ville de nok ikke bli siktet for forbrytelser.
Når jeg la meg, tenkte jeg av og til:
"Hva gjør jeg her?"
Jeg lurte på om jeg kunne gå
til obersten som hadde ledelsen og si: "Jeg klarer ikke dette."
Man gjorde ikke sånt når man var i militæret.
Og man gjorde ikke sånt når man nylig har vært flyktning.
Vi prøvde å samle informasjon for USAs regjering,
og den kom i ulike former.
Kanskje 1142 var begynnelsen
på en diplomatisk tilnærming til å samle informasjon.
Jeg skal si noe som du kan velge om du vil bruke.
Vi var ikke bare interessert i hva tyskerne klarte.
Vi var også interessert i å lære om vår allierte på den tiden,
Sovjetunionen.
Og det ble et viktig element.
Den gjensidige mistenksomheten
mellom den vestlige verden og den russiske,
foregikk selv før den andre verdenskrigen.
Den nye regelen som kom fra Washington
var å sørge for at nyttige folk
ikke falt i Sovjetunionens hender.
Det var en kamp mellom Russland og USA
om hvem som kunne få flest tyske forskere.
Vi fikk Wernher von Braun.
Det var veldig godt å ha.
Når foreldrene mine spurte hva jeg gjorde, brukte jeg alltid frasen:
"Jeg forbereder tredje verdenskrig."
Etter min mening…
…vil jeg si…
…at den…
…kalde krigen startet mye tidligere enn det folk tror nå i dag.
Det jeg gjorde uten å vite det. Det var det det handlet om.
Vi ble fortalt at de ikke var krigsfanger. De var faktisk ansatt av oss.
De jobbet når vi trengte dem.
De ble lovet et hurtig statsborgerskap.
De ble også lovet at familiene deres kunne komme etter dem.
Vi tok oss av familiene deres.
I mange tilfeller ble de oppfordret til å immigrere.
Det vil si å bli amerikanske statsborgere.
Vi tilbød dem fremtiden.
Men mange av dem hadde sterk nazistisk bakgrunn.
TYSK V-2-RAKETT
Det opprørte oss litt
at de ville få store muligheter
til å gjøre det bra i USA.
Sikkert bedre enn mange andre.
T minus 15 sekunder, intern veiledning. Tolv, elleve, ti, ni…
Mange av dem ble sendt til Texas, hvor de skulle jobbe med rakettprogrammet.
Det ble til Apollo-prosjektet,
som førte til at USA landet den første mannen på månen.
Tenningsrekkefølge påbegynt.
Seks, fem, fire, tre, to, én, null.
Alle motorene går.
Den letter! Den har lettet, 32 minutter over heltimen.
Apollo 11 letter.
-Klarert fra tårnet. -Greit. Retningen er innstilt.
Spørsmålet er vel om man kan gjøre umoralske ting
for å oppnå noe godt.
Jeg vil si at hvis du gjør det,
er ikke det du oppnår verdt det.
SKYT MOT MARS, VON BRAUN
OVER 1600 TYSKE FORSKERE BLE SENDT TIL USA.
MANGE BLE HYRET AV CIA OG NASA.
DE BLE ALDRI TILTALT FOR NAZISTISKE KRIGSFORBRYTELSER.
Med deres støtte
vil jeg se dere i omløpsbane igjen i den nye romstasjonen.
En dag har vi kanskje en mann på Mars. Takk.
P.O. BOX 1142 BLE REVET NED I 1946.
DOKUMENT OG OPPTAK BLE ØDELAGT ELLER HEMMELIGHETSSTEMPLET.
DE JØDISKE SOLDATENE AVLA TAUSHETSLØFTE.
MANGE TOK SIN HISTORIE MED SEG I GRAVEN.
PETER OG ARNO LEVER OG KAN FORTELLE SINE HISTORIER.
Tekst: Lovise Kvalsund