EN DOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Är vi på nu? Okej.
Jag gör en kort introduktion och så kör vi igång.
Vi är hemma hos dr Henry Kolm.
Vi intervjuar mr Alfred Bomberg.
Intervju med ambassadör John Gunther Dean, som tjänstgjorde vid "Postbox 1142".
Jag vet inte om delar av det fortfarande är hemligstämplat.
Det var ju fullt världskrig då.
Jag tog det på fullt allvar och pratade inte om det, absolut inte med släkten.
Vi fick lov att svära en ed.
"Berätta inte för nån var ni är eller vad ni gör.
Inte ens för frun eller föräldrarna.
Nationens säkerhet hänger på att ni bevarar den här hemligheten."
UNDER ANDRA VÄRLDSKRIGET LÅG EN MILITÄRANLÄGGNING NÄRA WASHINGTON DC
SOM HEMLIGHÖLLS I DRYGT 50 ÅR. 2006 INTERVJUADES DE SOM TJÄNSTGJORT DÄR…
Mitt första minne av det var när vi fick veta
att vi skulle föras till det som visade sig vara 1142.
Vi fick kliva på en buss.
Fönstren hade täckts med plankor, så man såg inte ett enda dugg.
Plötsligt sa de: "Ni sänds på ett hemligstämplat uppdrag."
Alla hade väntat sig tjänst i Europa,
men vi togs ut till det här, och ingen visste vart vi skulle.
Vi for söderut från Washington DC, och jag tänkte "vad är det här?"
Det var ju som om de försökte att hemlighålla allting för mig.
Så vi rullade på, och så började jag skymta ett öppet område i skogen.
Och jag tror att vi fortsatte på en grusväg.
Jag undrade ju vart de tänkte föra mig.
Och så lämnade vi huvudleden
och kom till en liten
militäranläggning.
Till slut var vi framme och befälet sa:
"Då var ni framme, killar. Ni ska inte fara utomlands, ni stannar här."
En av våra killar lutade sig ut genom fönstret till militärpolisen och sa:
"Vad heter det här stället?"
Och han svarade: "Ingenting!"
Jag är inte så säker på att de som skapat avdelningen
visste vad tusan vi höll på med.
Sånt hade man väl inte hållit på med tidigare.
Jaha, då tar vi och startar här.
Och George, om vi kunde börja med det allra mest grundläggande,
kan du dra fullständigt namn och födelseort?
Jag heter George Weidinger och jag föddes i Wien i Österrike år 1923.
Jag flydde till USA
med det sista fartyg som lämnade Europa i december 1939.
Det var helt klart väldigt skrämmande.
Samtliga Wiens synagogor brändes ned.
Väldigt många sändes till koncentrationsläger.
Hitlers idé var att utrota judarna, göra av med oss allihop.
Så fort jag kom till det här landet
ansökte jag om medborgarskap,
vilket innebar att man kunde tjänstgöra i försvaret.
Det var hundratals av oss där.
Judar som precis inkallats till armén.
Och deras första fråga var:
"Är du beredd att strida för ditt nya hemland, för USA?"
Och så svarade man: "Ja, herr domare!"
Och jag tillhörde dem som ville spöa skiten ur tyskarna.
Öga för öga.
Jag tror inte att nån hade bättre skäl att gå med i armén än jag hade.
För jag visste vad vi slogs för.
Efter avslutad grundutbildning ropades allas namn upp, utom mitt.
"Ett steg framåt. Vänster om."
Och så marscherade de iväg.
Och så stod jag ensam kvar på fältet.
Jag kallades in till översten.
"Säg nåt på tyska, Weiss."
Så jag började på en berömd dikt av Goethe.
"Vem rider så sent i stormens dån? En fader det är"…
"Okej, det räcker", sa han. "Du ska till 1142."
Bussen stannade.
Och vid första anblick såg det inte precis ut som en militärbas.
Det såg mer ut som en klubb.
Det fanns en simbassäng där. En tennisbana.
Det kändes overkligt på nåt sätt.
Vad var det för ett ställe?
Jag blev genast tillsagd att här hade man ingen grad, ingen titel.
"Ni får inte berätta för nån vad ni gör."
Det var väldigt hemligt, alltihop.
-Det var väl ett fångläger, va? -Ja, om man vill kalla det det.
Men ledningen sa inte så, de kallade det postbox 1142.
Det dröjde flera veckor innan vi fick veta att lägret var tänkt för nazister.
På den tiden var en nazist en nazist.
Tyskar var nazister, och att ta dem hit? Herregud.
När man tillfångatagit tyska befäl skulle man väl ändå inte
ta dem till USA, jag menar, vad var det om?
Det var soldater ur alla vapenslag: Artilleri, infanteri, SS.
Många hade överförts direkt från fronten där de tillfångatagits.
Och utan att ha bytt kläder kom de till 1142.
Det kändes inget vidare.
En del var verkligen nazister och hade dödat en direkt om de hade kunnat.
Jag är ju jude, och det insåg de också.
Vad fick du veta att din uppgift skulle vara, vad skulle du göra där?
Få fram uppgifter som skulle vara till hjälp för USA.
JOURNALFILM
Kriget i Europa fortsätter, och de allierade ställs inför ännu ett hot:
Hitlers hemliga vapen, V-2.
V-2:orna har regnat ned död över London med drygt 50 000 döda till följd.
Wernher von Braun, Hitlers främste raketutvecklare,
vill få nästa generation raketer att nå ännu längre.
Tyskland låg längst fram inom raketforskningen,
och man fruktade ju att Hitler skulle få fram
en raket med kraft nog att nå New York eller Washington.
Det hade ju förändrat krigsförloppet.
Vi fick order att förhöra de tyska fångarna på tyska.
Och framförallt:
"Sägs det nån om raketer ska ni anteckna allt de säger."
-Namn? -Buller.
Berätta var man gömt V-2:orna.
I röven min!
Jag minns ett förhör i september 1944.
Fången sa: "Jag säger inte mer än så, jag är arméofficer.
Jag behöver bara uppge namn och tjänstenummer."
Då sa jag:
"Jag råkar vara en tysk jude som fördrivits från Tyskland.
Om du inte sjunger ut,
så kan vi se till att du och din släkt råkar illa ut!"
Som judisk flykting från Europa
kunde man inte gärna ha fått ett mer bisarrt uppdrag.
HEMLIGSTÄMPLAT
Vi hade en från Waffen-SS som inte ville säga nåt.
Rolf sa: "Jag får honom att snacka."
Han satte killen i en ambulans och körde honom runt basen i bortåt en timme.
"Hur blir det nu, då?
Pratar du inte, så gasar vi dig."
Men han vägrade, så de slängde igen dörren
och Rolf sa: "Ivan! Mer gas!"
Han slog på en dammsugare och blåste in damm genom ventilen,
så tysken trodde att han gasades, för så gjorde ju tyskarna.
Efter en stund släppte Rolf ut honom: "Tänker du tala nu?" Det gjorde han.
En av de stora framgångarna med postbox 1142 var
att vi fick fram uppgifter om en plats
där Hitler byggde V-2-raketer.
Wernher von Braun och hans forskare
verkade i en hemlig anläggning utanför Peenemünde.
Så vi studerade flygfoton och förhörde fångar,
och vi fick fram allt.
När vi fått fram uppgifterna kunde anläggningen bombas.
Det kändes väldigt bra att det kunde ske tack vare arbetet på postbox 1142.
KRIGET SLUT I EUROPA
Världen över jublar folkmassor åt nyheten om krigets slut i Europa.
Det har gått drygt fem år sen Hitler marscherade in i Polen.
År fulla av lidande och död.
Nu har vi segrat i kriget mot Tyskland.
I en symbolisk gest förstör amerikanska trupper nazistpartiets symbol.
För att få allt i kronologisk ordning så var det så
att general Bissel sammankallade oss till Pentagon
och sa: "Mina herrar, jag måste göra nåt som är olagligt och jag kan fängslas för.
Det finns hundratals tyska forskare, och för vi dem inte hit
går vi miste om deras teknologi."
Så de registrerades inte eller så?
Nej, de var fientlig personal som i krigstid inte fick komma in i landet.
General Bissel sa: "Vi tar över en ö i Bostons hamn
och för dit forskarna illegalt.
Vi för dem till ön innan gränspolisen får syn på båten."
Så de fördes hit i trupptransportfartyg.
Vi förde olagligen iland flera hundra personer på ön.
Jag minns tydligt när vi plockade upp Wernher von Braun
och de första av hans 300 medhjälpare från Peenemünde. Det stormade.
I hällregn och tjutande vind
sänktes landgången i ett oväder som var för svårt för bogserbåten.
De klev av fartyget och kom iland på ön.
Alla stirrade på de där märkliga typerna i sina läderrockar och märkliga hattar.
Och sökte man en preussisk stereotyp
som var lång, blond och blåögd, så var Wernher von Braun banne mig en sån!
Det var en samling människor vi uppskattade.
Jag vet inte hur långt vi hade kommit, men vad jag förstår
så visste vi väldigt lite om raketer. Helt klart.
Raketforskare
som varit avgörande för den nazistiska krigsinsatsen
blev nu avgörande för vår krigsinsats.
Plötsligt förändrades mina uppgifter där i grunden,
och först nu framkom väl det egentliga skälet till att jag sänts dit:
Jag blev nåt slags eskort, en PR-kille. Jag skulle se till att de hade det bra.
Man beslutade att göra mig till moralbefäl, en löjlig titel.
Men nån ansåg det tjäna ett högre syfte att man var trevlig mot dem.
Och då väcktes ju frågan, eftersom jag hatade tyskarna så:
Kunde jag verkligen sköta uppgiften på ett finkänsligt sätt,
och inte bara blint göra min plikt? Och mitt svar blev:
"Det vet jag inte, jag har inte gjort det förr."
Vi fick veta att vi skulle förhöra folk
under vänskapliga former, som ett parti schack, en pingpong-match, en tennismatch.
Eller volleyboll, de älskade volleyboll.
Hästskokastning var inte känt i Tyskland, så jag visade dem det.
Det blev en vardagsrutin
att jag försåg dem med nyhetstidningar och magasin, och så whiskey.
Vafan? Jag hade ju trott att jag skulle få strida mot tyskar,
som jag hatade utan misskund, inte att jag skulle hålla på så där.
Hur kändes det för dig att tala med tyska krigsfångar?
Jag skojade och skrattade med dem.
Jag ville att de skulle känna att jag som tyskfödd stod på deras sida,
och att jag kanske kände lite extra för tyskar.
Men jag försökte ju bara mjuka upp dem.
Heinz Schlicke var ju ung och idrottsintresserad när han kom,
så nån måste ju idrotta med honom, så jag gjorde det.
Var han nazist? Ja, det var han, han var ju i Peenemünde!
Men mitt jobb var att se vad han kunde göra för USA.
Vi hade en hemlig fond.
När jag skulle underhålla forskarna
gick jag till överste Dean och fick 50 eller 100 dollar för att betala för allt.
Vi for in till stan och åt middag och gick på nattklubb. Jag betalade allt.
Det visades ju biofilm, och de som samarbetade fick gå på bio.
Och de uppskattade nog möjligheten att få se en amerikansk film.
De ville lära sig om USA, de frågade mycket om USA.
Och vi ville att de skulle lära känna amerikansk kultur.
Gick din uppgift ut mer på att få ur dem information,
eller handlade det mer om att eskortera dem och hålla dem nöjda?
Både och.
I december sa Wernher von Braun:
"Det lär bli en hård vinter i Europa,
och vi skulle vilja skicka paket till våra familjer till julen."
Jag sa: "Jag ska höra mig för", och gick till befälet.
Han ringde Pentagon, kom ut och sa: "Håll dem på gott humör."
Morgonen därpå dök de upp
i långa läderrockar, såna som tyskar har på vintern.
De hade dessutom tyrolerhattar, och i en av dem satt det en liten fjäder.
Jag sa: "Men för Guds skull, ingen ska ju få veta att ni är här.
Kan ni vänligen gå och klä om?"
Svaret var: "Vi har inga andra kläder, vi bär det vi bär."
Så jag frågade befälhavaren och han sa: "Okej, åk med dem."
Jag hade fått 1 000 dollar, och vi åkte till Lansburgh Brothers.
Lansburgh Brothers var det största varuhuset
i Washington DC, och jag visste att ägarna var judar.
Så det gav mig nåt slags pervers njutning
att ta de där typerna till ett varuhus som ägdes av en jude.
Vad började vi med? Kaffe, te och choklad till barnen.
"Och nu då?", sa jag.
"Underkläder!"
Jag var 17 eller så och hade aldrig köpt underkläder.
Och här stod jag med fyra tyska män som beställde trosor åt sina fruar.
Till slut kom damen ut
och höll upp en slinkig nylontrosa.
Jag minns fortfarande Wernher von Brauns min, och han sa:
"Men, nej! De ska ju vara av ylle, med långa ben!"
Och folk började ju stirra på de där märkliga fyra typerna
som talade tyska och var underligt klädda.
Jag frågade: "Och nu, då?"
"Bysthållare."
Och jag hade ju aldrig köpt bysthållare.
Så vi satte igång att köpa bysthållare.
Och nu hade folk börjat gestikulera och stå i.
Militärpolis kom och grep oss.
Och vi fördes tillbaka i full ståt
till postbox 1142.
Alltså, allvarligt? Man kunde lika lite glömma det som hitta på det.
Man gick ut med dem som i ett normalt liv.
Gick ut på stan och åt tårta och drack kaffe.
Fick livet att kännas normalt. De var inte fångar, de skulle inte straffas.
Tvärtom, vi försökte vinna deras tillit.
Wernher von Braun utvecklade V-2-raketen
som kostade otaliga människor livet.
Och nu ska han arbeta för oss.
Han behandlades nästan som en hjälte.
Wernher var en visionär, men var han nazist?
Han gjorde som nazisterna ville, och det tjänade han på.
Hans ideologi var att utveckla raketer och sätta folk på månen.
Krigföring intresserade honom inte.
Visst, han utvecklade V-2:orna som drabbade London och så, men…
Verkade han vilja ursäkta sig för V-1:orna och V-2:orna?
Hans syn på saken var att V-raketerna var viktiga steg
på människans väg ut i rymden.
I en av de fabriker där de byggde en del av de där vapnen
användes judar som gripits av Gestapo som slavarbetskraft.
Han kände till det.
Wernher von Braun visste att det fanns ett Auschwitz.
NAZISTERNAS DÖDSFABRIKER!
FÖRSTA JOURNALFILMEN FRÅN NAZISTERNAS VIDRIGA DÖDSLÄGER.
FÅNGAR PLÅGAS IHJÄL AV EN BESTIALISK FIENDE. HÄR ÄR SANNINGEN!
För första gången får amerikaner nu se
det man hittills tagit för propaganda.
Här är dokumenterade bevis på rena massmorden.
General Eisenhower, härdad av krigets elände,
tycks förfärad av de fruktansvärda synerna.
Vidrigast av alla läger var Buchenwald,
där bara 20 000 av de ursprungliga 80 000 återfanns i livet.
Slavarbetare slet med V-2-bomben sen de tatuerats med serienummer på magen.
Massmord, och inget annat.
Mord som kommer att svärta Tysklands namn för all framtid.
Vi var ännu inte fullt medvetna
om den fruktansvärda vidden av det som hade skett
under nazistregimen.
Jag visste det inte då, men min farfar,
en morbror, en moster, en kusin och andra släktingar…
…allihop dog i Förintelsen.
Liksom så många andra.
Vi blev ju alla chockerade.
Sen man hört vad som hänt i Auschwitz kunde man inte chockas så mycket mer.
Det hade knappast hjälpt om jag hade berättat för alla hur jag kände,
om jag klagat och gråtit.
Det hade inte hjälpt mina föräldrar.
Nästan alla av oss hade flytt undan nazisterna.
Vi hade föredragit att behandla dem
som de krigsförbrytare de var.
Men när man är i armén så lyder man order.
Jag försökte att undertrycka min vrede,
för jag hade inte gjort ett bra jobb
om jag betett mig som om jag ville döda dem.
Det var obehagligt, milt uttryckt.
Det gjorde mig nästan spyfärdig att vara tvungen att vara trevlig mot dem.
Och den enda frågan jag ställde mig själv var: "Vad gjorde de under kriget?"
Kan vi prata lite mer om din roll som moralbefäl?
Det var moralbefälet som översatte gudstjänsterna kring jul.
De sa: "Det är jul, vi skulle vilja ha en julmässa."
De fick ett avskilt rum och alla kom.
Först hölls den katolska mässan, och därefter den protestantiska.
Och det blev min uppgift att översätta de där jävla predikningarna
från engelska till tyska.
De var väldigt nöjda.
De var faktiskt så nöjda att de bjöd in mig
att ta ett glas med dem.
Det gjorde mig rasande.
Jag kunde inte dela nåt mänskligt med dem, det gick inte.
Bakom ryggen på mig kallade de mig "der kleine Judenbube".
"Lille judepojken."
Man kunde inte i sin värsta mardröm
ha föreställt sig att man blev moralbefäl för de där djuren.
Hatet i mig var så starkt att jag inte kunde stå emot.
Som jag ser det var de as, och jag ville att de skulle dö.
Vad trodde du skulle hända med de här personerna?
Om de sände oss till Washington för att köpa julklappar åt deras släktingar,
så var det ju inte vidare troligt att de skulle åtalas för några brott.
Ibland när jag gick till sängs låg jag där och tänkte:
"Vad gör jag här?"
Jag låg och funderade på om jag kunde gå till vår överste
och säga: "Jag kan faktiskt inte fortsätta så här."
Men så gjorde man ju inte när man var i armén.
Och framförallt gjorde man inte så
när man alldeles nyligen kommit till landet som flykting.
Vi försökte hjälpa USA:s myndigheter att inhämta underrättelser,
och kom över dem i olika former.
1142 var kanske en början till ett mer diplomatiskt inhämtande av underrättelser.
Jag ska säga nåt ni får bedöma om ni ska låta finnas kvar på bandet.
Vi var inte bara intresserade av vad tyskarna kunde göra,
utan också av vad vår ännu så länge allierade kunde: Sovjetunionen.
Och det blev ett viktigt inslag.
Den ömsesidiga misstänksamheten
mellan Väst och den Sovjetkontrollerade världen
föregick ju faktiskt det andra världskriget.
Den nya policyn från Washington
var att hindra att användbara personer
föll i sovjetiska händer.
Det var en kamp mellan Sovjet och USA
om vem som kom över flest tyska forskare.
Vi fick ju Wernher von Braun, och han var ju en bra tillgång.
När mina föräldrar frågade vad jag gjorde var min ständigt återkommande fras:
"Jag förbereder det tredje världskriget."
Som jag ser det…
…vill jag påstå…
…att…
…det kalla kriget började jäkligt mycket tidigare än vad man numera tror.
Det jag höll på med var utan min vetskap precis vad det gick ut på.
Vi fick höra att de inte var våra krigsfångar, utan snarare våra anställda.
De var som vikarier.
De lovades en jämförelsevis snabb naturalisering
och lovades också att deras familjer skulle få komma efter.
Vi tog hand om deras familjer, som i många fall uppmuntrades att flytta hit.
Alltså för att bli amerikanska medborgare.
Vi erbjöd dem framtiden.
Men många hade tydlig nazistisk bakgrund,
och det var ganska störande
att de skulle ges så fantastiska möjligheter att leva ett gott liv i USA.
De kunde förmodligen leva mycket bättre än många andra.
T minus 15 sekunder, intern styrning.
12, 11, 10, 9…
Många av dem fördes sen till Texas
för att arbeta med raketprogrammet.
Och det blev sen Apollo-programmet,
där USA blev först att få en människa till månen.
Tändningssekvens inleds.
Sex, fem, fyra, tre, två, ett, noll.
Alla motorer i drift.
Start! Raketen har lyft, 32 minuter efter hel timme.
Apollo 11 har lyft. Tornet fritt.
Rollprogram inlett.
Här återkommer vi till frågan om man kan begå onda handlingar
för att uppnå goda mål.
Och jag vill påstå att gör man det
så är målet man uppnår inte värt att uppnå.
GE MARS PÅ NÖTEN VON BRAUN
DRYGT 1 600 TYSKA FORSKARE FÖRDES TILL USA. MÅNGA ANLITADES AV CIA OCH NASA.
DE ÅTALADES INTE FÖR SIN DEL I KRIGSFÖRBRYTELSER.
Med ert fortsatta stöd kommer vi snart i omloppsbana med rymdstationen.
Och en dag kanske vi landar på Mars. Tack.
POSTBOX 1142 REVS 1946.
SAMTLIGA DOKUMENT OCH INSPELNINGAR FÖRSTÖRDES ELLER HEMLIGSTÄMPLADES.
DE JUDISKA SOLDATERNA HADE TYSTNADSPLIKT, MÅNGA TOG HEMLIGHETEN MED SIG I GRAVEN.
PETER OCH ARNO ÄR FORTFARANDE I LIVET OCH KAN BERÄTTA SIN HISTORIA.
Undertexter: Henrik Brandendorff