Ми передзвонимо вам через 3 місяці для перевірки.
Тільки тоді ми зможемо сказати, чи вилікувались ви від раку.
В нас також є групи, в які ви можете походити.
Це не для мене.
- Але, тепер ви хоча б знаєте про них. - Так.
І останнє, чи будете ви проводити відновлення грудей?
Ні, я не думаю, що воно мені потрібне.
- І ваш чоловік не проти? - Ляйф? Думаю, що ні.
Я думаю, що я подобаюсь Ляйфу такою, яка я є.
Ну, до тих пір, поки я йому готую лимоновий коктейль раз на тиждень.
Він більше цінує те, що всередині.
Я не думаю, що він навіть зауважив, що однієї не вистачає.
Багато їдуть заграницю на відпочинок, якщо можуть собі дозволити.
Ми їдемо наступного тижня.
- Моя дочка виходить заміж в Італії. - Чудово.
- Це дуже гарний привід для поїздки. - Так.
- Прошу. - Дякую.
- Привіт. - Привіт.
- Прошу. - Дякую.
Привіт. Мене звати Марко, а це мій брат Алессандро.
- Я - Патрік, а це - моя наречена - Астрід. - Радий знайомству, Астрід, привіт.
- Скільки ти тут жив? - Тільки одне літо.
Ми мали жити тут постійно, але померла мама.
Вілла.
Так, бачу.
Ось ключі! Нам зараз пора, але завтра ми повернемося.
- Ви обговоріть там про їду-вино. - Вино, м'ясо.
Так, підготовку до весілля.
Чао.
Давай.
Ну...
Так красиво.
Дуже романтично.
Тут зовсім немає меблів, Астрід.
- Посидимо на підлозі. - Ні.
Тут зовсім нічого. Озирнись. Де вимикач?
- Світла теж нема. - Меблі.
Диван, крісло і все інше.
Я знав, що тато не використовував цей дім...
але я думав, що він хоча б доглядав за ним. Це якийсь жарт.
Зате він "незіпсований", і це чудово.
Астрід, постривай. Астрід!
Це дурна затія. Нам треба знайти готель.
Ти про що, любий? Патріку, це найкраща затія на світі.
Все буде добре.
Правда?
(телефон)
- Доброго ранку. - Доброго ранку.
А де всі?
На семінарі. Вам хіба не повідомили?
Знову, блін, семінар? Мені ніхто про це не сказав.
Боже, ненавиджу цю країну. Подзвони в Румунію, будь-ласка.
Як у нього справи? Доброго ранку!
Вітаємо!
З днем народження тебе, з днем народження тебе,
З днем народження любий Філліп, з днем народження тебе.
- Дорогий Філліп. - "Сьогодні день народження у Філліпа...
Не треба, не треба.
Можна слово? Дякую. Я хочу привітати вас, Філліп.
І ми б хотіли сказати, що ми дуже щасливі, що ви наш начальник.
Але ми також дуже переживаємо, що ви багато працюєте.
Тож ми об'єдналися і вирішили зробити вам щось типу "відпочинкового" подарунку.
Прошу. Це купон на стрибки з парашутом.
Дякую.
Нам здається, вам варто вибратися назовні. Стрімко кинутися в...
життя.
Я навіть не знаю, що сказати.
Я також хочу використати можливість і подякувати вашій сестрі, Бенедікті.
Без неї ми б не знали, що у Філліпа день народження.
- Поаплодуємо їй? - Не треба.
Так, заходь.
Я б хотіла подарувати вам дещо особисте.
Це також подарунок, але трохи більше...
зі мною.
- На каблуках? - Це танго-туфлі.
Я танцюю щочетверга.
Дякую, Біттен. Але, думаю, тобі слід знайти молодшого партнера.
Біттен, ти розкішна, красива, мила дівчина. Але цього ніколи не буде.
Я сам обрав самотність. Ось і все.
- Я думала, ми зможемо повеселитися. - Це дуже гарна ідея.
- Але я своє танго вже відтанцював. Так, тепер набери мені Румунію.
Бо в мене тут 80 000 гнилих огірків.
Але я ціную твою увагу.
Ваш син дзвонив з Італії.
Сказав, що все чудово і він вітає вас з днем народження.
Румунія. Огірки.
Ляйфе? Ти вдома, любий? В мене для тебе сюрприз.
Ляйфе?
- Ти хіба не на хіміотерапії? - Я вже давно її скінчила.
Я тепер тільки аналізи крові здаю.
У нас... перерва на обід.
Точніше, була.
Хто вона?
Тільда, з бухгалтерії.
Ти собі лежиш тут...
з Тільдою з бухгалтерії, поки я у лікарні? Га?
Так.
Візьми таксі, Тільдо.
Не забудь про рецепт.
- Тепер я розумію, що це була помилка. - Як ти міг?
Чому зараз? Коли я здорова, і ми можемо насолоджуватися усім разом?
Я не розумію. Скільки ти з нею вже зустрічаєшся?
- Вона з нами вже 2 з половиною роки. - Вона не виглядає достатньо дорослою.
Вона достатньо доросла. Вона ж ходить на роботу.
- Вона не виглядає навіть дорослішою за Астрід. - В ці дні на вік ніхто не звертає уваги.
Вона не може бути нормальною, якщо вибирає такого, як ти.
Я розумію, що ти розстроєна, але не треба мене ображати.
- Що, серйозно? - Так.
Ти на шкіряному дивані моєї мами, поки я борюся за своє життя в лікарні.
Ти ж сказала, що вже здорова.
Я не знаю цього, Ляйфе! Це весь час треба перевіряти. Знову, знову, знову.
Це, до речі, не твоєї мами диван, а мого дядька Есбена...
Тобі настільки пофіг?
Ні. Я думаю, тобі треба заспокоїтися. Ти занадто сильно реагуєш.
- Ти це про що? - Це були важкі часи для нас обох.
Це було дуже важко для мене бачити тебе такою хворою.
Важко було бачити, як ти проходиш через це все.
Побачимось в Італії.
23 роки, і він отак просто виходить через двері.
- Ну, сволоч! - Так.
Треба найняти байкерів, щоб вони навчили його розуму.
І це коли його дочка виходить заміж. Ну ідіот.
- Вітаю. - Дякую.
Вони знайомі лише три місяці, але Патрік такий милий.
Здається, він вчиться на політика. Він вже має здавати на магістра.
Весілля в Італії, там у сім'ї лимонний сад.
(сигнал)
Я візьму лак.
- Ляйф хоча б закінчив ту веранду? - Ні.
Лінивий кусок лайна.
І скупий.
- Ну, ти хоча б позбулась його. - Але він справді мене підтримував.
Він не покинув мене. Я не сприймаю це всерйоз.
Мамо, перестань. Тільда сказала, що вони одружуються.
Люди завжди думають, що все знають. Тато просто заплутався.
- Він осел! - Не говори так про свого батька!
Ти завжди його захищала, а він завжди з тобою паскудно поводився.
- А як же Астрід? - Не треба її в це вмішувати.
В неї й так голова забита весіллям.
- Що це таке? - Цукерки і книжки.
Мамо, я не в табір їду.
- Де ти їх знайшла? - В коробці в підвалі.
Мамо, все буде гаразд. Я можу за себе постояти, гаразд?
Просто... тебе не буде так довго.
Мені це не подобається.
Чому б тобі не почекати хоча б три дні? Щоб ти хоча б на весіллі побув?
- Війну не спинять через весілля. - А варто було б.
Що ти робиш нах?
Подивись, що ти зробила мені з машиною!
Ти про що думала? Альо?!
Ти поранилась? Га?
Ти поранилась? Ну то вийди і подивись на мою машину!
Подивись на машину! Подивись на дверцята!
Перестань. Виходь, доки когось не збила. Виходь.
Виходь, гаразд? Виключи. Виключи двигун.
Добре. Слухай.
О, Боже, ви... Мені так жаль.
Дамочко, треба дивитися, гаразд?
Коли ведеш машину, треба дивитися, коли здаєш назад.
- Розумієте, про що я? Ви п'яна? - Ні. Я вас не бачила.
- Не бачила мене? Машина величезна! - Мені треба встигнути на літак...
Нам всім треба на літак, блін, вам треба, мені треба...
А тепер я не зможу встигнути... будь-ласка, не плачте.
Мені просто дуже не щастить.
І я не звикла подорожувати одна.
Гаразд. Гаразд.
Дайте права, і ми розберемося. У вас є права?
- Я не можу їх знайти. - Звичайно що.
Мені треба на літак до Італії. Моя дочка виходить заміж.
Ваша дочка виходить заміж.
Ваша дочка виходить заміж в Італії? Як її звати?
- А при чому тут машина? - Мій син одружується в Італії.
Ви батько Патріка?
Так. Мене звати Філліп.
Іда.
- Астрід, ваша дочка? - Так.
Гаразд. Я з цим розберусь, є страховка і все таке. Вдало вам припаркуватися.
Ні-ні. Ви мене просто залишите тут?
Так, мені пора.
Не хвилюйтесь. У вас багато часу.
Але...
Гей!
О, Боже!
Ні, я просто зустрів декого.
Я... А краще ти мені передзвони.
Бачили? Мене просто заливало колою.
(дзвінок)
- Не хвилюйтесь. Я вас не потривожу. - Алло?
Приорітет на редьку, гаразд?
Забудь про все інше. Розумієш? Давай.
Смішно, що ми раніше не зустрічалися.
Я багато подорожую і взагалі зайнята людина.
- Взагалі-то я й зараз дуже зайнятий. - З редькою?
- Я думала, ви тільки лимонами торгуєте. - Я починав з лимонів.
А тепер ви в редьковому бізнесі?
Нема такого поняття "редьковий бізнес".
Гаразд. То чим ви займаєтеся, конкретно?
У нас велике різноманіття фруктів та овочів.
Помідори, огірки, баклажани, квасоля, капуста...
апельсини і лимони. І редька, звичайно ж.
Вражаюче.
Точно.
Спробуйте. Це аперитив.
- "Франчікорта", дуже гарне вино. - Дякую.
Будьмо.
(сигнал машини)
- Пробачте. - Це мені сподобалось.
Гей, Алессандро!
Ви пробуйте вино, я повернусь за дві секунди.
- Будьмо. - Як буде по-італійськи "будьмо"?
Це треба нагору.
Ще раз.
Ти занадто емоційна. Зберігай нейтральність.
Підписала і відправила їй нафіг, от і все. Дякую.
- На нас чекає машина надворі. - Моя валіза не прийшла.
Прекрасно.
Супер. Просто... шикарно.
Майкл, не можна бути і безкорисним і амбіційним одночасно.
Це лише його 7-ий день народження. Він не згадає, коли виросте, був ти там, чи не був.
Купи йому відкритку і сідай на літак. Все зрозуміло?
Добре. Дякую.
Я не можу зрозуміти, чому люди погоджуються на тебе працювати?
Ти такий... жахливий, і тупий, і неприємний.
Я їм добре плачу.
Чому ти подорожуєш одна? Де батько Астрід?
А де твоя дружина? Пробач.
- Нічого, просто Патрік міг... Забудь. - Що?
Просто в дитинстві він казав всім, що його мама жива.
Ні, він сказав нам, що вона померла. Це через мене, я просто...
- Мені жаль. - Все гаразд.
Отже,
- чим ти займаєшся? - Тобто?
В чому ти навчена?
Навчена? Я не собака.
Заробляєш чим?
Нічого особливого. Я просто перукар.
Перукар.
Що смішного? Це тому, що я ношу перуку?
Ні, ні, вона виглядає... гарно.
Виглядає красиво. Ти дуже красива.
- Пробач. В мене не виходить говорити компліменти. - Значить тобі треба більше практикуватися.
В тебе затонке волосся згори.
І тобі треба трохи підрівняти боки.
Привіт, мамо!
Привіт.
Привіт, мамусько.
Привіт.
- Привіт. - Привіт, Філліпе.
- Радий тебе бачити. - Взаємно.
- Це чудове місце. - Я покажу тобі, де твоя кімната.
- Радий тебе бачити. - Взаємно.
- Де твій багаж? - Все ще в Копенгагені.
- Як політ? - Політ нормально.
- Я візьму багаж. - Дякую.
Ти щаслива?
Ми були трохи зайняті.
- Патрік було страшно. - А ти?
- Так, мені теж було страшно. - Моя маленька дівчинка виходить заміж.
Коли ти одружилась з батьком, звідки ти знала, що він - той самий?
Ти була абсолютно впевненою, коли зустріла його?
Я просто подумала, що він чудовий.
- Ти в чомусь невпевнена? - Я не знаю...
Це природно мати сумніви.
Таке життя. Гарантій немає.
Але ти не католичка. Ти можеш просто...
Дуже смішно. Ти вже подумки встигла нас розвести.
Пробач.
- Все буде добре, правда? - Так.
- Тато тут? - Ні, до завтра не приїде.
- Він хотів подивитися на Помпеї. - Та?
- А ви чого разом не прилетіли? - Ет, знаєш...
Твій тато став культурним.
Все гаразд.
Журнали.
Дякую, тату. Астрід вражаюча дівчина.
Так, звичайно.
Ми взагалі-то трохи потратились. Конкретно потратились.
На наших кредитках уже майже нічого.
Я тобі казав, що це дурість. Треба було спинитися в готелі.
Забудь. Я тепер тут. Позичиш кредитку у мене.
Дивно знову сюди повернутися?
Ні. Просто був довгий переліт.
Я не думав, що ти захочеш свою стару спальню, і я підготував тобі фіолетову кімнату.
Прошу.
Я думаю, що все буде чудово. Весілля невелике, але це навіть добре.
І у нас буде багато фруктів. Тобі сподобається, тату.
Якщо ти щасливий - і я теж, Патріку.
- Гаразд, я розпакуюсь і все таке. - Так, звичайно.
Я дуже радий, що ти тут, тату. Це для мене багато значить. Папа.
Папа.
- Доброго ранку. - Доброго ранку.
Патріку?
Патріку? Я знайшла багато гарних скатертин і серветок в магазині.
Чао.
- Ми трохи відпочили. - Ми, взагалі-то, дуже зайняті.
- Коли прийде електрик? - Через дві години.
Пішли.
- Ми були тут лише 20 хвилин. - Я рада, що ти не переживаєш.
- Але тут стільки людей має прийти. - Так, давай, пішли...
- Мені взуття тисне в ноги, мамо. - Менше треба жерти чипсів.
З такими жирними ногами, треба було вибирати відкрите взуття.
- Бенедікто, це моя мама Іда. - Рада знайомству.
Це тьотя Патріка і її дочка Александра.
Уяви собі, вона до сих пір не змогла вибрати взуття, в яке може поміститися.
А мій багаж взагалі пропав. І в мене з одягу лише ось це.
Ненавиджу, коли таке стається! Це так непрофесійно.
За що ми їм платимо! Але в тебе дуже красиве волосся.
Це перука.
І у тебе є почуття гумору.
Так, так.
- Ти приїхала сюди з Філліпом? - Так.
Хіба він не чудова людина? Ну просто прекрасна, скажи?
І не важливо, що він потворний. Ні, я жартую.
- Ну, ми нарешті тут. - Правда, тут прекрасно?
- Філліп, ходи сюди, любий! - Бенедікто, будь-ласка.
Твій голос мертвого пробудить.
О, я тебе так люблю і твоє почуття гумору!
- Будьмо, мамо. - Будьмо.
- А ось і тато. Привіт тату. - Привіт, маленька.
А це не та жінка з бухгалтерії?
Ляйфе, ти що витворяєш? Ти не можеш прийти сюди з цею дівчиною!
- Може заспокоїшся... - Заспокоїтися? Ти...
Драма!
- Чого це вона так, любий? - Просто дістань мені нову сорочку, гаразд?
Моя маленька.
Ти виглядаєш прекрасно. Ну це й доміна!
- Привіт, Ляйфе. З приїздом. - Дякую.
Дякую, люба. Ви з Тільдою вже знайомі, правда?
Привіт, люба. І дякую, що дозволила мені приїхати сюди.
- Тату, ми можемо поговорити пару хвилин? - Звичайно. Мені й так треба переодягнутися.
- Що це таке, тату? - Скасували її політ.
- Тільда була у розпачі. - Ти можеш мені пояснити, що відбувається.
- Я дзвонив тобі і попередив, що вона приїде. - Я не про це.
А як же мама?
Я схуд на 4 кілограми.
Кеннет мене ненавидить.
І та мамина подружка-перукарка зачепила мою машину минулої п'ятниці.
Це все також було важко і для мене!
- Прошу. - Дякую.
- Це мій батько. - Привіт. Тільда Райм, наречена Ляйфа.
- Тьотя Бенедікте.
- Привіт. Ханна. - Наречена Ляйфа.
- Привіт. Наречена? - Так.
Чому ти не сказала мені, що ви розійшлися?
- Ми не розійшлися. - Ти здуріла?
А що тоді? Він заявився сюди з тією повією з бухгалтерії.
- Не говори так. - Так, мамо.
Слово "повія" просто необхідне в таких ситуаціях.
Скажи мені, що відбувається, і будь чесною.
Так, пробач мені.
Я не могла собі навіть уявити, що він приведе її сюди.
- Ну ідіот. - Так, він дурень.
Але він справді заплутаний, сумний і розстроєний.
- Моя хвороба справді була для нього важкою. - Ти тільки послухай себе!
Тобі не зрозуміти цього.
Ти і не повинна.
Це твоє весілля. Не трать свій час на нас.
Все буде гаразд.
- Я б хотіла, щоб його тут не було. - Але він мусить бути тут.
Він твій батько. Це твоє весілля.
Не переживай за мене. Я зберусь докупи.
Іди до Патріка.
Біжи.
Що ти робиш? Ти збожеволіла? Виходь.
Давай. Там дуже підступна місцевість.
Чого там плавати?
Це божевілля.
Ти лікуєшся, і все таке.
Повернись.
Я не дивлюся.
- Було дуже класно. - Там холодно.
Там освіжаюче.
Візьми мій піджак.
Ні, дякую.
Дякую.
Одну секунду. Вибач.
Мурахи. Це не добре.
Якщо є мурахи, значить дерево уражене.
- Ким? - Комахами-паразитами.
(по-італійськи)
Це дуже противні жахливі створіння.
Спочатку знищують фрукти, а тоді і все дерево.
Самки найгірші.
Самці - нешкідливі.
В них немає ротів.
Тож вони не можуть їсти і помирають через кілька днів.
Життя самців абсолютно безглузде.
- Але самці мусять робити щось. - Ні. Нічого.
Самки можуть розмножуватися безстатево.
Дивні створіння.
Дуже надоїдливі і дуже небезпечні.
- Лимони виглядають майже як апельсини. - Так, так з усіма.
Ота група, наприклад, 100 років тому була апельсинами, а потім їх щепили з лимоном.
Але дерева залишалися апельсинами, тож за ними постійно треба було наглядати,
щоб вони не почали знову плодити апельсини.
Це дуже довгий процес.
А дерево може плодити і лимони, і апельсини?
Це класно.
Але лимони відтепер мій улюблений фрукт.
Я не можу собі уявити без них світ.
І я.
І я теж.
Ти знала, що з точки зору ботаніки,
лимон - це ягода?
Ні.
Це так.
Це мій. Пробач.
Добре. Дякую.
- Прошу. - Може почекаємо на всіх?
- Ні, все гаразд. - Ні, нам треба...
- А ось Філліп. Як прогулянка? Провітрив голову? - Так, тепер в голові тільки вітер.
- Переживала за тебе. - Чудово виглядаєш.
- Дякую. Подивись на цей стіл. - Іда і я наткнулися одне на одного.
Боже, на тобі його піджак?
Астрід, виглядає смачно.
- Якого тобі вина? - Мені все одно.
Немає значення. Обидва добрі.
Я встану і піду, якщо ти будеш виголошувати промову.
Я знаю, що це грубо говорити перш, ніж всі поїли, тож не затягуватиму.
Як тьотя Патріка вважаю, що мені варто сказати кілька слів.
Хто не знає, я доглядала за Патріком багато років.
Я була типу сурогатної матері, чи як воно там?
- Несправжньої матері. - Та ні...!
- Скоріше тьотя Мама. - Просто почни бути мамою.
І це мій обов'язок сказати, що це й вечір не тільки для тебе.
Чи для тебе, Астрід.
Ні, цей вечір - для нашого гостя, Філліпа.
Філліпе, Філліпе.
Заклади пальці в вуха, бо почервонієш від того, що я скажу.
- Давай, тату. - Я серйозно. Заткни пальцями вуха.
Так, я серйозно. Заткни вуха.
Дякую.
Патріку, у тебе прекрасний батько.
Астрід, ти виходиш за хлопця,
- чий батько значив усе для мене і моєї дочки.
Він підтримував нас, коли моя донечка страждала від ожиріння.
Я тоді ночами не спала.
Він був з нами, коли вона порізала собі руки і ще гірші речі.
І три роки тому, коли я розлучилася з чоловіком.
Жахливе розлучення. Екс-дурак, як я його кличу.
Але це не про мене. Це ваша вечірка.
Святкування, яке зробив можливим Філліп. Це прекрасно, що ви можете одружитися...
тут, де він одружився на моїй сестрі 26 років тому.
Ще тоді ми поклали очі одне на одного.
Підморгували одне одному і фліртували.
Поки Елізабет не вкрала тебе в мене.
Я не встигла й до трьох порахувати. О, Боже, що я говорю.
Ні, серйозно. Вона була чудовою сестрою.
Хвилиночку. Я на пару секунд.
Вибачте.
Так, я вже закінчую.
Патріку. Тобі було дуже важко. Правда, любий?
Я впевнена, вона б гордилася тобою...
якби побачила тебе сьогодні з Астрід.
Я горджуся тобою, і впевнена, що Філліп також.
І тому за тост візьмемо слова Генрі Міллера:
"Ми не можемо отримати достатньо кохання, і не можемо дати достатньо кохання."
Чи, як казав Герман Бенг:
"Байдужість - це найболючіше почуття любові." Будьмо.
- Будьмо. - Будьмо.
О, Боже.
- Нічого страшного. - Все гаразд, люба.
Думаю, можемо сідати.
Герман Бенг? Я й поняття не маю... Ти знаєш, хто це такий?
Так, Герман Бенг, звичайно.
Ні, не знаєш. Просто хочеш здатися розумним.
- Я сама. - Ні, дай я.
Дай я покажу тобі.
Ніжно. Дуже ніжно.
Може перестанете?
Що ви робите?
(по-італійськи)
Чого ти не спиш? Все гаразд?
Ні. Мені просто треба було свіжого повітря.
Я думаю, все пройшло чудесно.
Ага, окрім промови моєї "тьоті Мами",
нареченої твого тата, і того що сталося з платтям. Справді чудово.
"В сім'ї не без дураків".
Так.
- З платтям вийшло весело. - Так.
Я думаю, що все буде...
просто прекрасно.
Повертайся до ліжка, люба.
Гаразд.
Тобі дозволено зайнятися сексом перед весіллям. Ти це знаєш, так?
Скільки ще можна йти в таку жару? Це надоїдає.
Я можу сказати тільки одне. Займайся бігом, бігом, бігом.
- Ти сьогодні виглядаєш по іншому. - Я знаю.
Я перепробувала всі плаття Астрід, але врешті-решт випрала ось це.
- І весільне плаття пробувала? - Майже. Вона не дозволила мені.
Що за невдячні діти. Ніякої поваги до батьків!
Ти володієш всією землею тут, Філліпе?
Моя власність десь на 6,5 гектарів в той бік.
Напевно, добре заробляєш тут.
Скільки коштує участок з лимонами?
- Перестань говорити про гроші увесь час. - Я не говорю про гроші весь час.
Любий, ти не можеш просто насолоджуватися природою.
Послухай пташок.
В них немає грошей, і їм все одно.
Якщо у тебе немає плаття, я можу тобі позичити.
Вони трохи тугі, але одне може розтягуватися, Ідо.
А ти могла б мені зробити зачіску. Нам було б добре двом...
Тільдо, чудова ідея, але нам треба піти за скатертинами і серветками...
і там ми знайдемо якесь гарне плаття для тебе, так мамо?
- Тільдо, ти йдеш? - Так.
- Так, обов'язково. - Так.
Ти тільки подивись. Як красиво.
Дивись, Філліп. Я думала, вони повернулися.
Я теж. Нам теж пора, в нас мало часу.
- Ти йди наперед, я піду привітаюся. - Це дуже мило, мамо.
- Може він хоче побути один. - Та ну, хто такого хоче.
- Гаразд. До зустрічі вдома. - Папа.
- Привіт. - Привіт.
- Пригостити тебе чашкою кави? - Ні, ні, дякую.
Краще забери свою кредитку, поки не пізно. Ти щойно купив мені дуже дороге плаття.
Правда? Боже правий.
- Я тобі поверну потім. - Навіть краще.
Воно гарне? Плаття?
В мене такого ніколи не було.
Ти будеш в ньому просто красунею.
То що замовлятимеш?
Доброго дня. Що замовите?
- Капучіно. - Два капучіно, будь-ласка.
Ти не сказав мені нічого гидкого за цілих 6 хвилин.
Мовчання - це магічна штука.
Так.
Ти правда думаєш, що я настільки злий?
Так.
Як ти познайомився з дружиною?
- Ми взагалі-то познайомилися тут. - Тут?
Ну не саме тут, але в Італії.
Вона повернулася в Данію,
а я її переслідував.
- І їй це подобалося? - Ні. Але вона звикла.
Я працював на неї і, врешті-решт,
вона здалася і вийшла за мене.
- І що сталося? - Тобто "що сталося"?
Як вона померла?
- Ти не проти, що я питаю... - Ні.
Їй просто
не пощастило.
Це був невеликий
тупий нещасний випадок.
Мама з трьома дітьми на задньому сидінні.
Завірюха.
Ожеледь.
Вона не встигла загальмувати.
Не те, щоб удар був дуже сильним,
але Елізабет погано приземлилася.
Це, напевно, було дуже важко.
Це можна пережити. Я пережив.
Патрік пережив.
Життя продовжується.
Але не водій.
Вона настояла на зустрічі з Патріком і зі мною, хотіла вибачитися.
і коли нарешті прийшла, просто сиділа і плакала.
Не сказала ні слова, просто сиділа і розкисала.
- Ти все ще на неї злий? - Ні.
Я не злий на неї.
Тепер я злий на всіх інших.
(стукіт)
- Бенедікто. - Доброго вечора. Хотіла переконатися, що ти в нормі.
- Все добре. - Болючі спогади і все таке.
- Ніякої болі. - Добре.
Я занадто схвильована, щоб заснути.
Мені подобається Італія. Їда, вино, романтика.
- А тобі ні? - Ні.
Ні, ти правий, взагалі-то.
- Завтра буде чудовий день. - Так.
Може візьмемо завтра по бокалу вина і підемо на пристань побазікати про старі добрі дні?
Хороша ідея.
Колір тобі підходить. Тобі варто частіше її одягати.
- Добраніч. - Так, добраніч.
Так, алло. Це Іда Йорт.
З'єднайте мене...
З'єднайте мене з онкологічним відділом.
Я відчуваю гулю на шиї.
- Доброго дня. - Доброго дня.
- Стрижку? - Так, підрівняти боки.
Прошу.
Дякую.
- Тільки підрівняти? - Так, над вухами.
Гаразд, гаразд.
Ось і вони!
- Вітаємо! - Дякую!
Кеннете, ухти!
- Що ти тут робиш? - Як же я міг пропустити твоє весілля.
- Що сталося з рукою? - Невдало впав, дуже сильно болить.
- Вечірка вже починається? - Мама буде дуже рада тебе бачити.
- Тобі треба дещо знати про тата. - Що на цей раз?
- Мені справді слід його тріснути. - Не тут.
- Це весілля твоєї сестри. - Але коли рука загоїться, я йому...
Ні, я сказала!
- Ти чудово виглядаєш. - Ой, перестань. Пішли?
- Мамо! - Що?
Я серйозно. Ти виглядаєш прекрасно.
Пішли.
Алессандро. Привіт.
Можна поговорити... на секунду?
- Я чув, ти зламав руку. - Тримайся від мене подалі.
- Привіт. - Привіт.
Красиво.
Дякую.
- Красиво. - Дякую.
Вип'єш?
Так, будь-ласка.
Боже, яке плаття! Просто краса.
Ти купила в місті? Там стільки всього можна знайти.
- Але вони тратять гроші дядька Філліпа. - Ні, я позичила. Позичила.
- На мою кредитку таку суму не покладеш. - Ти позичила гроші у Філліпа?
Як це мило з твого боку, Філліпе, зичити людям на одяг.
Просто чудово. Ти й вибирав також? Це красиве плаття.
Ідо, на. Тут подають прекрасне вино.
- Ти чудово виглядаєш у цьому платті. - Дякую, Ляйфе. Привіт, люба.
- Ти виглядаєш прекрасно. - Як і ти.
Пробачте, що перериваю. Але скоро вечеря.
І я хотів би привітати всіх, хто приєднався до нас...
і подякувати за це. Астрід і я дуже щасливі, що ви з нами.
Також, я хотів би попередити, щоб ви сильно не напивалися...
бо справжня вечірка почнеться лише завтра.
- Треба було раніше сказати! - Це був жарт. Я жартую.
Ми хотіли б сказати...
Я так нервуюсь. Мушу вибачитись.
Ми б хотіли подякувати моєму татові, який зробив це все можливим.
- Дякую, Філліпе. - Будь-ласка.
Ми дуже щасливі, тату. Я надіюсь, ти насолоджуєшся цим всім не менше за нас.
Астрід, твоя черга.
Цього ранку я подумав про перший раз, коли ми зустрілися.
А це було коли? Тиждень тому?
Завтра буде три місяці, так?
Я знав Астрід тільки 15 хвилин...
коли вона сказала, що хоче вийти заміж...
жити в селі і мати 6 дітей.
Астрід хотіла бути оточеною коханням...
і наповнити своє життя і серце коханням.
І це, я думаю, є вражаюче.
Я вже, по суті, почав завтрашню промову. Це не було в моїх планах.
Але Астрід, я тебе кохаю.
Усім своїм серцем.
І я справді надіюсь, що я допоможу виконати твої бажання.
Будьмо. Будьмо.
Вечерю подано.
Боже, не можу повірити, що ми навіть притворяємося, наче ми одні з цих людей.
Її батько виглядає наче картина Малевича.
- Що? - Пішли танцювати.
Я не хочу танцювати. Йди веселись сама.
Односпальна кімната за 25,000, так?
Ти злізеш з дивану.
Хіба вона не мила?
Гей, відійди від неї!
- Пам'ятаєш моє вчорашнє плаття? - О, так.
Це вже інше. Це для танців.
Ходи, ходи швидко.
О, Александро.
- Вона, п'яна? - Ой, ні.
Що ти наробила, Александро?
Що ти випила? Давай. Два пальці в рот.
Два пальці в рот, люба.
Мамо, мені дуже погано.
Я дуже чекала на цю поїздку.
Тебе тут взагалі не мало бути. Але знову твій татусько не знайшов на тебе часу.
Тепер моя черга веселитися, давай, два пальці в рот.
Сама могла вже навчитися, раз ти себе так набиваєш їдою. Давай.
Два пальці. Тобі стане краще.
Блін, ну ти й гидка.
- Ненавиджу тебе. - Так, так. Мене, мене, мене.
Твоя мама не заслужила щастя? Хоча б п'ять хвилин?
Ні, Александро! Це найгидкіша річ, яку я тільки бачила!
Не впевнений, що пам'ятаю, як це робиться...
Але для мене буде честю потанцювати з тобою.
Звичайно.
Там багато дерев, правда? І багато лимонів.
Так, правда. Там дуже красиво.
Типу кльово дивитись як вони звисають з гілок.
Випиваєш?
Це наче "все включено"...
З рукою твоєю жесть.
Так.
Тобі було страшно?
Ні. Я уже все перепробував.
Таке життя, коли ти "в бою". Ти ніколи не віриш, що це станеться з тобою.
Мені дуже щастило.
Я повернусь і розкажу до кінця. Чекай тут, зараз повернусь.
Чого ти з таким старим ідіотом, як мій тато?
Ти мила і дуже красива дівчина.
Чому тобі не знайти когось свого віку?
Я не знаю.
- Мені подобаються дорослі чоловіки. - А ти думаєш, мій тато - дорослий?
Так.
Втім, ти також досить дорослий.
Можна?
Прошу.
Наче повернувся в минуле.
Я все ще пам'ятаю заборонені кроки.
- Не треба... - Перестань.
- Я поведу. - Ляйфе, це не смішно.
- Ти не чув, що вона сказала? - Дай мені з мамою потанцювати, гаразд?
- Ні, закрий писок! - Будь-ласка, не треба...
- Ти не можеш піти по-доброму? - Ти мене не штовхай.
Ти вже заткнешся нарешті, чи ні? Не то я тебе приб'ю!
- Ти завжди був жахливим татом! - Кеннете!
- Тримайся подалі! - "Ляйфе-люффе", любий.
- "Ляйфе-люффе", ти в порядку? - Не клич мене "Ляйфе-люффе".
Кеннете!
Кеннете?
У твого сина гарний удар зліва.
- Не можна бити свого батька. - Ну, він сам напросився. Заслужив.
- Пробач, ми така скажена сім'я. - Не треба, все чудово.
Просто...
Цей минулий рік справді був дуже дивним.
Багато чого сталося, але мало приємного.
Все гаразд. Мені справді тебе дуже жаль.
Твоя хвороба...
Хочеш поговорити про неї? Ні? Добре. Все гаразд.
Але зараз ти в порядку? (телефон)
- Ти це чого? - Бо...
Я не знаю.
Але зараз ти почуваєшся добре?
Я не знаю.
Я закінчила хіміотерапію.
Але не знаю, чи вилікувалась.
Зараз стільки всього...
- Чому ти такий добрий до мене? - Бо ти така чудова.
- Ні, неправда. - Бо ти дуже красива.
Ні, це неправда. Колись може й так.
Все ще дуже красива.
Ти просто й гадки не маєш, яка ти красива.
Ти справді неймовірно красива.
Філліп, я чула, там якась бійка. Боже, ти в порядку?
- Так, все гаразд. - Я так собі й говорила, заспокоювалась...
Ой.
Я шукала Кеннета.
Ну, то йди шукай Кеннета.
Александра нарешті заснула. Вона вигладає, наче мале дитя.
- Вони такі вразливі, коли сплять. - О, так, так.
- Про що ви розмовляли? - Послухай, я хочу побути один, гаразд?
Але я тут, любий, тобі не треба все робити одному.
- І ти винен мені танець. - Ні, я не винен тобі танець.
Давай перестанемо притворятися. Кого ми розігруємо?
Ти про що? Що ти хочеш сказати?
Я кохаю тебе, а ти кохаєш мене, і завжди кохав.
Ми створені одне для одного. Ти завжди кохав мене. Я знаю.
Не треба. Не треба.
І, якщо чесно...
ти не можеш серйозно переконувати себе,
що ти закохався у ту...
перукарку, так?
З таким успіхом можна собі замовити росіянку по Інтернету.
- Тобі має бути соромно. - Я знаю.
Я тобі щось розповім, Бенедікто.
Я не хочу бути грубим, але вже багато років для мене загадка...
як ти і Елізабет могли бути сестрами?
То була найдобріша і найкрасивіша душа, яка тільки могла існувати на світі.
Все, чим ти не являєшся.
Я з тобою спілкуюсь тільки заради Патріка та Александри...
Я й продовжу. Але!
В тобі немає абсолютно нічого...
що я міг би назвати привабливим.
Ти найжахливіша людина, яку я коли-небудь зустрічав.
Присядь.
Я йду спати.
Тримайся подалі. Ясно?
Що ти робиш? Тепер всі подумають, що ми якісь психопати.
- Ти біля нього крутишся. - Так, по-моєму, він милий.
Серйозно? То може й виходи тоді за нього?
- Ви приклеїлись одне до одного всю ніч. - Любий, йому подобаються хлопці.
- Що? - Він гей.
- Ти звідки знаєш? - Від Марко. Я не маю права розповідати.
Алессандро боїться того, що може статися, коли дізнається його сім'я.
Взагалі-то, він за тобою вганявся всю ніч.
А тепер йди за ним і вибачся, і ми продовжимо танцювати.
Алессандро, пробач.
Я подумав, що ти і Астрід...
Ти зрозумів.
Я знаю, що не варто було його бити.
Але мене так бісить, коли він появляється.
Якби в ньому хоч щось було нормальним, але ж нічого!
- Є дещо. - Що? Чесно.
Чого ти в нього колись закохалась?
Я пам'ятаю, його бабуся сказала, що він добре себе поводив за столом.
А значить, у нього хороша дисципліна.
- Не варто було його бити. - Ні, з ним все буде гаразд.
Він вже великий.
- Дарма я сюди приїхав. - Ні, не дарма.
Інакше ми б не сиділи тут і не хлюпались водою.
Я така рада, що ти зламав руку.
- Мамо, перестань. - Що таке?
Що таке?
- Ти не йдеш спати? - Ні. Для чого?
Що ти тут робиш?
Мені здається, Патрік цього не хоче, мамо.
Чого ти так говориш?
Щось не так.
Я знаю, що я не найкрасивіша дівчина на світі...
але він зовсім не хоче бути зі мною.
Він хоче гуляти з своїм дивним батьком і Алессандро...
і пити, і жерти.
Але не зі мною.
Ти навіть не заперечуєш нічого. Я така дура, що не побачила цього раніше.
Ти не дура. Ти найкрасивіша дівчина в світі.
Може він просто нервується і переживає.
Ну, це так. Але справа не лише в цьому.
Я точно кажу, він не сходить по мені з розуму. Він навіть не дивиться мені в очі.
Бо це йому важко. Йому прийдеться стати на підставку.
Мамо, ну чому ти постійно намагаєшся жартувати в непідходящу мить.
Пробач.
Він так починає ревнувати, коли хтось тільки подивиться на мене...
але практично не торкається мене, коли ми удвох.
Ми навіть не спали разом, відколи ми тут.
Ти не думаєш, що він просто боїться?
Я не знаю. Нічого не знаю.
(стукіт)
Бенедікто, якщо це ти - я тебе уб'ю.
Ця жінка мене з розуму зведе. Ти...
Пробач.
- Патрік тут? - Ні.
- Я не можу його ніде знайти. - Що сталося?
Я не знаю. Він просто встав і пішов.
Повертайся в ліжко. Не хвилюйся.
- Привіт. Що таке? - Нічого.
Це була дурість одружуватися.
- Ні. - Так.
Я думав, одружусь, ти повернешся сюди, все стане на свої місця.
Але цього не сталося.
Я такий дурак! Такий дурак! І ти теж завжди так думав!
- Це неправда. - Правда.
Я стільки часу витратив, намагаючись зробити так, щоб ти був щасливий.
Але це не має значення.
Патріку, я знаю, що я не завджи був...
найкращим татом в світі.
Але я ніколи не хотів, щоб ти робив щось заради мене.
- Замовкни! - Я просто хотів...
Замовкни!
- Ти такий придурок! Такий придурок.
Ти занадто зайнятий був, бо жалів тільки себе.
Так.
Напевно, ти правий.
Пробач.
Чого ти раптом про це заговорив?
- Патріку. - Я сам не знаю, чого хочу.
Нічого не знаю. Відчуваю себе спустошеним.
Патріку. З тобою немає нічого неправильного.
Йди. Я зберусь докупи.
- Давай... - Ні!
Йди.
Давай.
Будь-ласка.
Вітаю! Хочу повідомити...
Що ми ще трохи затримаємося.
Тільдо?
А ми гості можемо щось зробити, щоб допомогти?
Ні, я не думаю.
А будуть напої? Старші вже тут не можуть витримати.
Цить.
Ти мені тут не "цить"! Я хочу допомогти.
Прошу, люба.
Так, пробачте, але ми не одружуємося.
Пробачте, що ми притягнули вас сюди дурно-пусто.
Ми не вороги.
Але ми не можемо стояти і брехати одне одному і самим собі.
Я вже стомлена стільки притворятися, ніби все гаразд.
Я не хочу обговорювати всі наші проблеми...
бо мені стає дуже сумно, чесно кажучи.
Я так стомилася від вашої брехні.
Ти не можеш брехати тільки тому, що так легше.
Коли я дивлюсь на тебе, я впевнена...
що саме тому ти став жирним, старим і нещасливим.
Я такою стати не хочу.
Це не є чиясь вина.
Так, це не є чиясь вина.
Це не через Астрід. Я був дурнем з самого початку.
- Правильно? - Так.
Мені жаль.
Але це вже не має значення. Ми не підходимо одне одному.
Так що нам не варто...
У нас все ще є можливість обирати.
Так, я не можу більше чекати.
Що тоді?
Буфет залишається? А як же всі подарунки?
Я думаю, нам варто отримати хоч якусь інформацію.
Гаразд. Я - їду додому.
Решта можуть робити що завгодно.
Давай, пішли.
Пробач, тату. Пробач.
Я понесу.
Мені дуже жаль.
Дякую за те, що дозволив побути у вас.
Ляйфе?
Ідо, я не можу жити без тебе.
Я був дурнем. Сподіваюсь, ти мені пробачиш. Ти була права.
- Ми двоє справді належимо одне одному. - А як же Тільда?
Я більше ніколи з нею не зустрінуся.
Це була страшна помилка, і я це говорю від щирого серця.
- Ти єдина жінка для мене. - Чого ти раптом це все говориш?
Бо це правда. Хіба не ти завжди говорила, що сім'я повинна триматися разом?
- Так. - І що ми підходимо одне одному?
Я просто зовсім забув, яка ти красива і чудова.
Я справді тебе кохаю. І завжди кохав.
Ти приймеш мене назад, Ідо?
Дякую.
Дякую, Ідо.
Це абсолютно природно боятися, що рак може повернутися.
Так, але в мене погане відчуття. Я відчуваю гулю.
Я не відчув ніякої гулі там.
Втім, ви можете виявитися праві. Ваші прогнози не дуже хороші.
Я не хочу подавати вам лишню надію, але ніякого гулі я там не відчув.
Якби я відправляв всіх, хто намацав гулю на шиї на обстеження...
вся система розвалилася б.
Я думаю, нам варто почекати, раз ми говоримо про психологічні симптоми.
- Тобто, це психологічне, що я чую гулю? - Але ж говорю вам, я не бачу там ніякої гулі.
Знали б ви, які кадри до мене приходили.
Минулого тижня пацієнт заявляв, що у нього білка в голові.
І я б все ж таки хотіла обстеження.
- Може завивку з боків? Коли воно рівне, виглядає наче волосся Джона Леннона.
- Ідо, зробиш мені кави? - Так, звичайно.
Привіт.
Тож.
Ти тут ховаєшся?
- Це батько Патріка. - Я багато про вас чула.
Що ти тут робиш?
Я хотів постригтися. Треба підрівняти з боків.
Сьогодні не можна, у нас все розписано.
Та можна, він ж хоче лише підрівняти.
Як ти поводишся з клієнтами?
Так.
- Як Патрік? - Вже набагато краще.
- А Астрід? - Вона поїхала в подорож з Кеннетом.
Я вирішив повернутися до Італії.
Відпочити від роботи і все таке.
Гарна ідея.
Я знаю, ти думаєш, що я дурень...
і це все дуже дивно.
Але ти не хотіла б приїхати провідати мене?
Для чого?
Бо я думав про тебе відколи ми розсталися.
Тобі треба повернутися, щоб я тебе постригла.
- Хоча б подумати над цим можеш? - Ні.
- Чому ні? - Бо ні.
- Тобі не варто бути з такою як я. Ти можеш бути з ким завгодно. - Я не хочу кого завгодно.
Я хочу тебе.
- Ідо, я знаю, що я не... - Ні, замовкни, Вайб.
Тобі не варто бути з такою як я. Ти не знаєш що може статися. Все що завгодно.
Не можна просто так зайти і запрошувати людей в Італію.
Крім того, Ляйф повернувся додому.
- Сподіваюсь, що це неправда. - Так, це правда.
І я кохаю Ляйфа.
І я не хочу більше хаосу у своєму житті.
Будь-ласка, іди.
Пробач.
Я не хотів тебе розстроїти.
Просто йди.
Ти підрівняла його лише з одного боку.
Ти сиди тихо тут, бо я тобі зараз підрівняю.
Дякую за їду.
В мене прекрасна ідея. Давай візьмемо кредит...
і поїдемо в довгу відпустку. Як тобі?
- Так. - На Сейшельські острови.
Це дорого, але дуже красиво. Агов!
- Щось не так? - Так. Я не хочу.
Добре. Тоді використаємо гроші на щось інше.
Я просто...
Я не хочу нічого робити з тобою, Ляйфе.
Тоді... витратиш гроші на себе.
Ляйфе, нам не варто більше бути разом. Все скінчено.
Я не хочу...
сидіти тут і пити каву аж доки не постарію.
Я покидаю тебе.
Куди ти йдеш?
Ідо, я з тобою говорю, куди ти йдеш?
Ідо?
Ну як же ти підеш від мене?
Прощай.
Ідо?
Ідо, прокляття!
Ідо.
- Що ти тут робиш? - Приїхала знайти тебе.
Що ж, я тут.
І я хочу тебе попросити про дещо.
Я отримала лист з поліклініки. Я не знаю, що там пише.
Я боялась відкрити його одна.
Це, напевно, звучить тупо...
але я зможу, якщо ти зробиш це зі мною.
Може давай я?
Відкриєш?
Що б там не писало...
я хочу, щоб ти знала, який я щасливий, що ти сюди приїхала.
Вже хоча б через той факт, що ми зустрілися, можна бути щасливими.
У всякому разі, я щасливий.
І я завжди буду щасливим, доки матиму задоволення насолоджуватися твоєю компанією...
чи це буде 10 хвилин...
чи два роки, чи тридцять років.
Ти не проти, якщо я спочатку тебе поцілую?
Ні.