Promiňte.
Pardon.
No tak, ještě jedno patro.
Podepište to tady, prosím. Tady.
MOTÝL
Tak pojď.
Ty jo, mám dost.
Děkuji, na shledanou.
Tak pojď, Elso.
No nazdar.
TAJEMSTVÍ MOTÝLŮ ISABELLA
6 MARTINÁČŮ, 1 SOUMRAČNÍK
Pane bože…
Paní… Jaké číslo má ta budka?
Číslo?
Aby mi mamka mohla po škole zavolat.
Můžeš si to někam napsat?
Ne, budu si to pamatovat.
- Chtěla jsem o něco poprosit. - Ano?
Jsou mojí tety, nikdo to neumí opravit.
Víte, že už mi to nejde, Christine. A nevidím.
Zkuste to, člověk nikdy neví.
No, jsou moc pěkné.
To je model 62-64.
Na tohle už nejsou náhradní díly. Bohužel.
- Je mi líto. - Dobrá.
Chápete to?
Je tu už hodinu.
Proč nejde domů?
Matka jí zapomněla dát klíče.
Pěkný večer.
Tak, co si dáš? Vodu, pomerančový džus?
Limonádu.
No, tak tu teda nemám.
Vodu nebo džus.
Co to je?
To je martináč kometa.
Samička a sameček.
Ten menší je sameček, víš?
Tak.
Pití…
Tady. Kam ses poděla?
Tu máš.
Vidíš toho žlutého?
To je žluťásek. Žije na venkově.
Toho jsi už určitě viděla.
Nikdy.
Tak to nejsi moc pozorná.
Nebyla jsem na venkově.
A to víš, jak se takový motýl narodí?
No… Ne.
Tak to je těžké.
Dívej.
To je housenka můry martináče. Teď je to larva, která si utká
a vleze do své… do své ku…
Kuličky?
Ne, do kukly. Co vás v té škole učí?
A kolem kukly si vytvoří kokon.
Tady je to vidět.
Tohle je kokon.
A asi za deset dní
z ní bude motýl.
Z tohohle bude motýl?
Ano.
Jaká značka?
Jak to myslíš?
Jakou značku bude mít ten motýl?
Aha…
Já nevím.
Ten, co mi je poslal, mi vždycky píše jméno.
Ale tady zapomněl. Tak nevím.
Kdes předtím bydlela?
V Tolbiacu.
Tam se ti nelíbilo?
Už mě to nebavilo.
Mamka toho taky měla dost.
Maminka pracuje? Co dělá?
Je pečovatelka.
Ne, ne, ne!
Tam nechoď.
Vstup zakázán.
Šup.
- Zítra jdeme s mamkou do kina. - Bezva.
Má zkrácenou práci. Po škole mě vyzvedne,
jdeme do kina a do Mekáče.
- Jenom my dvě. - Ty a maminka, chápu.
- Bez jejích kamarádů. - Hm.
Výborně.
Tak, počkej tu, hned přijdu.
Marguerito. Já musím za chvíli pryč
a mám na krku sousedovic holku.
„Na krku“?
Dobře, na hrbu, když chcete.
Tak na krku nebo na hrbu?
V obýváku, tak.
Zmiz odsud, honem.
Tak, a ven.
Venezuela?
Peru.
- Léto 1984. - No, ten je…
mimořádný.
Je váš.
Caligo idomeneus za Graellsia isabellae?
Poslyšte, isabella je velice krásný motýl,
dokonce se říká, že nejkrásnější evropský noční motýl.
Ale ve srovnání s tímhle skvostem…
Můžu se zeptat proč?
Dal jsem kdysi slib.
Co chcete vědět?
Přesné místo výskytu, den a čas,
a pohlaví.
Mami, tak co?
Ale, nic se neděje.
Ano, ano…
Proč odjíždíte tak náhle?
Vždyť těch motýlů máte plno, o jednoho víc nebo míň…
Ale tenhle je jiný.
Jak jiný, to bych ráda věděla!
To je dlouhý příběh.
Stejně nechápu, kam tak spěcháte.
Isabella lítá jen deset dní v roce na konci května.
Takže když vyjedu zítra,
možná tam přijedu na čas, jasné, ne?
No, dobře… Víte co?
Občas se chováte jako dítě.
Kde jsou krabičky pro kočku?
V lednici.
- Kolik? - Deset.
To je nějak málo.
Odjíždím na osm dní, Marguerito.
Ne na osm měsíců.
Je to číslo správné?
Ano.
Nebere to.
Znáš mamčino číslo na mobil?
Nemá mobil.
Kde může být? Nevíš?
- U tatínka? - Nemám tatínka.
U babičky, u přítele?
U přítele. Říkala: „Jdu k příteli.“
Rodiče už dnes nefungují. Je to smutné. Ještě, že mají prarodiče.
Dědo, mám hlad.
Dejte jí něco k jídlu. Zítra ráno…
to vyřeším.
Zavřou mě do vězení?
Děti do vězení nezavírají, vezmou tě domů.
Až uvidí, že mě máma opustila,
dají mě do spacáku.
Do čeho?
Tam, kam dávají děti bez rodičů.
Do děcáku!
Ne do „spacáku“.
Od malička jsem zavřená doma.
V Tolbiacu jsem brečela každý večer.
Máma to ani neví.
Zase si vymýšlíš, na to ti neskočím.
Vezmi mě s sebou.
Ani náhodou.
A co kdyby tě nutili jít do domova důchodců?
To s tím nemá co dělat. Přestaň mě balamutit.
Prosím.
Ne a ne.
Ne.
Já bych tak ráda viděla hory.
A skutečné ptáky.
Krávy, co dávají mléko.
Motýly.
Tak nic.
Já na to stejně nemám právo. Je to nelegální.
Když tě požádám já, tak na to právo máš?
To na věci nic nemění, Elso.
Nejsem tvůj táta, ani tvůj děda.
Pojďme. Jinak to nejde.
Šup. Tak honem.
Tak jdeme.
Dohoda je taková:
Žádné stížnosti, žádné reptání,
žádné průšvihy,
jinak okamžitě návrat.
Autem, letadlem, vlakem.
Nebo klidně i poštou.
Dobře.
Upozorňuju, že to nebude žádná procházka.
Super!
Tisíc osm set metrů převýšení. Tři dny cesty.
- Hurá! - Pěšky!
Jasně.
Navíc musím najít to správné místo.
Jaké „správné místo“?
Louka, mírně do kopce, krytá před větrem, u borového lesa.
Samička láká samečka do borovic
svými feromony.
Láká ho na bonbony?
Nech to být, vysvětlím ti to jindy.
Hledat isabellu, to je trochu
jako hledat jehlu v kupce sena.
Co je to kupce sena?
To je tohle, vidíš?
A motýli žijí v kupce sena?
Ne… To se jen tak říká.
Znamená to, že se těžko hledají.
Ty bys v tomhle našla jehlu?
Máš nějaké děti?
- Do toho ti nic není. - A ženu? Máš ženu?
Ženy…
Těch jsem měl sedm.
Všechny jsem je zabil a spálil v kamnech.
Co je to v kamnech?
Věc, která nezanechává stopy.
Komu voláš?
Domovnici.
Dědo?
Ještě jednou mi řekni „dědo“ a jedu sám.
A nechám tě tady v hotelu a poprosím je,
aby tě uložili do psí boudy.
Haló?
Dobrý večer, hledám Elsu.
- Vaši holčičku? - Ano.
A co se stalo potom?
Pak jsem mluvila s panem Julienem,
prý se mám o ni postarat, než přijde její matka.
Kdy jste přišla?
V osm, ve čtvrt na devět.
Večer?
Ráno. Usnula jsem u známých.
To se stalo včera.
Ano, ale tu noc jsem sloužila.
Vídá se dcera se svým otcem?
- Ne. - Nechcete to vy nebo ona?
Její otec zmizel, když jsem byla těhotná.
Aha. Co měla na sobě?
Džíny a tričko s velkým nápisem.
NBA.
Jaké měla boty?
Tenisky.
- Jak to víte, nebyla jste tam. - Nosí jen tenisky.
Tenisky.
Hotovo, projdi se v nich.
Dobré, netlačí?
Ne.
Ještě něco? Bundu, čepici?
Ne, děkuji, bundu ani čepici nepotřebujeme.
Zaplatím to.
Pojď si vzít batoh.
Máš všechno?
Mám.
Tak zavíráme.
Měla jsem noční můru.
- Můžu ti ji vyprávět? - Ne, díky.
Jaký je rozdíl mezi snem a noční můrou?
To jsou mi otázky, máš jich ještě hodně?
Jak to je?
Noční můra je sen, který špatně skončí.
Jako děti. Na začátku je to úplný sen.
Potom vyrostou a je z toho noční můra.
Není tu signál?
Ne.
To je blbý.
Tak půjdeme?
Chodíš hrozně rychle!
Říkal jsem ti, že to nebude žádná procházka.
Jo…
Tak si nestěžuj.
Já si nestěžuju.
Stejně chodíš rychle.
Rajčata nejím.
Tak je vyndej.
A brambory taky ne.
„A brambory taky ne“? Tak je taky vyndej.
- Zůstane tam už jen salát. - Salát taky nejíš?
Tak šup, jez.
To je celerový salát?
Přesně.
To miluju, celerový salát.
Vyměníme si to?
To určitě.
No dobře.
Tu máš.
Dej to sem.
Děkuju.
Tak, sem to dáme.
Au!
Co „au“?
- To bolelo. - To bolelo, to bolelo…
Ach jo, zatraceně.
Tady protáhni ruce.
Tak tady, to je ono.
Hotovo, tak si sedni.
Je vidět, že nemáš děti.
Aha? A na čem je to vidět? Jak to poznáš?
Moc ti to se mnou nejde.
Jsi jako hrom do sednice.
Do police.
Viď? Říká se: „jako hrom do police“.
Sednice, police - hromu je jedno, kam udeří.
ZMĚNIT PIN
ANO
A sakra, sakra…
Zadal jsi PIN?
No samozřejmě.
Možná jsi to popletl.
Problémy s pamětí, možná.
Hele, dobrý, nech si toho.
Jak je ten PIN?
46 42.
To není ono.
Jak to? Snad znám svůj PIN, ne?
B3294, to je kód ke dveřím,
1274 je PIN k platební kartě a 4642 k telefonu.
Snad vím, co říkám.
Zkontroluju SIM kartu.
Zkontroluješ…
Jejda!
Upadla mi.
Děláš si legraci!
Nemám PIN a teď už ani SIM kartu?
Musíme ji najít.
Jak že to bylo? Jehla v čem?
- V kupce sena. - Jo, to si musím zapamatovat.
„Jehla v kupce sena.“
Jak říkáš. A heleme se, snad to tady nebudu hledat sám!
Je ženatý?
Vdovec, jedenáct let.
- Děti? - Má syna.
To je nádhera, ty motýli.
Viděls tyhle? Jsou obrovský.
V každém sběrateli dřímá psychopat.
Zdravím přátele filatelisty.
Znal jsem sběratele cukříků do kávy.
Serial killer - sedm žen uškrtil.
Pekl kachny na jejich krvi.
Lokalizovali jste jeho mobil?
Ne. Nemá signál. Asi SIM karta…
Bude tu nová silnice?
- Golfové hřiště. - Golfové hřiště?
- Znáte to tu dobře? - Výborně.
Nevím, kterou cestou…
ELSA, 8 LET: ÚTĚK NEBO ÚNOS?
Elso.
Šťastnou cestu.
Elso, pojď už.
Elso! Co děláš?
Elso!
Já přišel o mobil, ty o game boye.
Na elektroniku máme smůlu.
Tady.
Napij se. Jsi naštvaná?
Myslím, že bude stačit vyměnit baterie.
No tak jo, trucuj si dál.
Co chceš slyšet?
Můžu se tě na něco zeptat?
Za zeptání nic nedáš. Jen do toho.
Ty nechceš, abych ti říkala dědo?
Děda rovná se kamna, pamatuješ?
Tak jak ti mám říkat?
Říkej mi jménem. Jak se jmenuju?
Tos mi neřekl.
- Neřekl? - Ne.
Jsem Julien.
- „Julien“? - Ano, „Julien“.
To je jméno pro strace!
A Elsa je jméno pro mladý?
Juliene, můžu se ještě zeptat?
Jestli chceš znát příjmení, jsem Larrieux.
- Znám hádanku. - Nemám rád hádanky.
Víš jak umřel kapitán Hook?
- Netuším. - Poškrábal se na koulích.
Pane bože, kdo tě učí takovýhle příšernosti?
Ve škole. Počkej, znám další.
Je to příběh o Mamaduovi. Má všechno veliké. Ruce, nohy, nos.
A dokonce i…
Dobře, dobře, tohle znám!
To určitě neznáš. Mamadu se chtěl oženit.
Ale prosím tě. Kdy stíháš dýchat, co?
Tři dny se na mě lepíš a už mi z toho hučí v uších.
Takže teď chvíli ticho.
Škoda, je to hrozně vtipný.
Zasmál by ses.
Slyšíš něco?
Vítr.
Ptáci.
Hmyz.
Tak, a já chci slyšet jenom vítr,
ptáky a hmyz.
Ale Juliene…
Pšt!
Ticho!
Jdeme.
Neříkal jsem: „Nehýbej se.“
Říkal jsem: „Nemluv.“
Elso, co děláš?
Čůrám.
Teplá sprška, dobré jídlo, pořádná postel. Dala by sis říct?
Nerada se sprchuju. Radši mám vanu.
Aha? A co ještě? Saunu, tureckou lázeň, vířivku?
Copak jsem minulý týden neskočil?
Ty skáčeš s padákem. Já mám závratě.
Vždyť to víš.
Máme spolu dohodu, Marie. Ano nebo ne?
Já vím, nech toho.
- Jdeme na to. - Ne!
Jestli miluješ, skočíš.
Ne, přestaň.
Ne!
Chceš něco vědět?
Jejich láska visí na vlásku.
- Ne! - Raz, dva tři…
Šup!
Tak, a je to.
Co to znamená, „NBA“?
„National Basketball Association“.
To je anglicky.
Máš ráda basketbal?
Jo, hrajou ho velký lidi. Být malý je na nic.
Až já budu velká, budu hrozně, hrozně velká.
Aha? Velká jako co?
Jako Edith Piaf.
No, ale Edith Piaf…
Edith Piaf byla maličká.
Máma říká, že je největší zpěvačka na světě.
No, tak to jo…
Kolik ti je, Elso? Osm?
Devět!
Narozena 30. května, blíženec, ascendent v panně,
v čínském horoskopu pes.
Ty víš věci…
Každý týden si čteme horoskop.
Ty těm nesmyslům věříš?
Máma tomu věří, já mám radši komiksy.
Proč visí jen na vlásku?
Cože?
Ti milenci, co jsme potkali.
Drsný zákon paraglidingu.
Když člověk vyžaduje důkaz lásky,
znamená to, že nedůvěřuje.
A tam, kde není důvěra, nemůže být láska.
- U koho to jsme? - To je chata pro turisty.
Když je sezóna, je tu plno, ale dneska
tu budeme jako páni na hradě.
Dobrý den.
Dobrý.
Mám z lýtek marmeládu.
Tu máte, pane, dejte si. Je to 100% bio.
Ne jako ty těstoviny v sáčku.
Kdo ti nejvíc zlomil srdce?
Jsem kardiolog. Srdce je jenom sval.
Ano, a emoce jsou chemie, víme.
Dělám si legraci.
Jsi nějak nedůtklivá.
Juliene, ptáci mají rádi těstoviny?
Italští ptáci určitě.
Můžu jim je dát?
Můžeš, tak běž.
Máte moc roztomilou vnučku.
Je to nezvyklé, že říká dědovi jménem.
- Ano. - Může vám říkat „dědo“.
- „Dědo“ je hezké. - Jo.
A „dědečku“?
- „Dědečku“? - To je taky hezké.
Teda, ty se tváříš. Bad news?
Dostal jsem 350 000 bucks.
Ne?
Prodal jsem všechno. Nejlepší obchod za sedm let.
To je paráda.
Juliene…
Ti lidé ze včera jsou bohatí?
Zdá se, že ano.
Proč jsou bohatí a chudí?
Protože „svoboda, rovnost, bratrství“
dobře zní, ale nefunguje to.
Jak se člověk stane bohatý?
Nejlepší je dělat to, co má člověk rád.
Ale jak se stát bohatým?
Teď jsem to říkal, Elso.
Kouká se na nás.
Na nikoho se nekouká, větří.
Jestli vítr vane k ní, bude vědět, že jsme tady
a uteče. Nehýbej se.
Svinský pytláci.
- Napij se. - Ne, díky.
Nemáš žízeň?
Juliene, proč tu laň zabili?
Pro peníze.
„Svinský pytláci“ znamená co?
No, „svinský“…
Ne, „pytláci“.
Aha, „pytláci“ jsou lidi,
kteří zabíjejí zvířata, i když se to nesmí.
A kvůli tomu ta laň umřela.
Pro pár špinavých zlaťáků.
Jsi smutná?
Víš, Elso, smrt je součást života.
Ale vstoupí vždycky bez zaklepání.
Spousta lidí žije, jako by žili navěky.
Jenže nikdo nemá nikdy jistotu,
že stihne doříct větu.
V roce 2050 se lidi budou dožívat 150 let.
Ale…
nic to nezmění.
Život bude vždy sekunda
plus sekunda,
plus sekunda.
Víš?
Tik… tak…
Juliene.
Copak?
Spíš?
Jo.
Když jsem byla malá,
menší než teď,
měla jsem sen.
Byl v něm kanárek.
Takovej ten malej, žlutej ptáček.
Vyndala jsem ho z klece,
šla jsem k oknu
a otevřela dlaň.
A víš co?
On neuletěl.
Zůstal se mnou.
Byla jsem ráda.
Víš proč?
Netuším.
Když radši zůstal se mnou,
musel mě mít rád.
To je krása.
To je, viď.
Jako z kalendáře.
Z kalendáře…
Je to lepší než kalendář.
Co to dělá?
U kytek je to stejné jako u lidí.
Jsou samčí a samičí.
A protože se nehýbají…
Nemůžou se milovat.
Dá se to tak říct, ano. Takže motýl
to dělá za ně. Přenáší pyl
z jedné kytky na druhou.
Jako listonoš.
Roznáší milostná psaníčka.
Pojď to zkusit. Nafoukni síťku,
a když chytneš motýla,
hop, otočíš ji k zemi. Znovu, ukaž.
Jednoho mám!
Chytla jsem ho!
Jasoň červenooký. Je nádherný.
Na dně je kyanid draselný.
Umře bez bolesti.
Copak je?
Pytláku.
Jdeme dál?
Chci se vrátit.
Cože chceš?
Chci domů.
Ale doma nikdo není.
Tedy nikdo tam nebyl.
- Chci k mamince. - Vždyť tam není.
Chci tam být, až se vrátí.
Chtěla jsi jet se mou, že?
Tak jdeme.
No, to snad ne! Sakra…
Udělal sis něco?
Pomoz mi.
Chceš se vážně vrátit?
Ano.
Jak chceš najít cestu?
Půjdu pořád dolů, někam přeci dojdu.
A potom?
Pojedu stopem.
Tak jo, já tě držet nebudu. Měj se.
Tak na co čekáš? Utíkej!
Tak šup, už jdi!
Řeknu mamce, žes mě přinutil jít s tebou.
Bude tě hledat policie.
Tak. A z čeho mě obviní?
- Únos rukojmí! - No, už se bojím.
Řeknu, že jsi mě unesl, donutil nastoupit do auta
a žes mě věznil
pro peníze.
A já řeknu opak. Já řeknu pravdu.
Tobě nikdo neuvěří.
Dospělí dospělým věří. Nevěří dětem.
Tak co?
Jak „tak co“?
Ztratili jsme se?
Asi jsem si spletl cestu. Všechno vypadá stejně.
Co budeme dělat?
Co asi tak můžeme dělat?
Vrátíme se.
Tak šup.
Hyjé, koníčku.
Jdeme.
Prosím, Juliene.
Dokaž mi, že neutečeš.
Dávám ti své slovo.
- Tak kupředu. - Díky.
Počkej…
- Tudy. - Určitě?
Podívej, já tě nenutím.
Jsme tu, to je to místo. Podívej se.
Jsou dvě skupiny motýlů, denní a noční.
Jaký je mezi nimi rozdíl?
Denní létají ve dne, noční v noci.
A isabella lítá ve dne nebo v noci?
To je soumračník. To znamená, že lítá, když
se začíná stmívat.
Jestli se neukáže do půlnoci,
nepřiletí vůbec.
Co jí?
Nemá sosák pro sběr šťávy z květin, takže nejí nic.
Jak dlouho žije?
Tři dny a tři noci.
To není moc.
To je život.
Motýlí život.
Ty jsi vzal povlečení? Proč teda spíme
ve spacáku?
To není pro nás. To je pro isabellu.
A teď musíme čekat.
Juliene?
„Isabella“ je divné jméno pro motýla.
Entomolog, který…
Tedy lovec, který ji objevil
v roce 1839, byl Španěl. A tak jí dal jméno
po španělské královně.
Jméno „Elsa“ mám kvůli gramatické chybě.
Měla jsem se jmenovat „Elisa“. Ale na matrice vynechali „i“.
To nevadí. „Elsa“ je hezké jméno.
„Elisa“ je zdrobnělina od „Elisabeth“?
No, to je úplně možné.
A „Elsa“ je zdrobnělina čeho?
Nevím. Ničeho.
Tím líp.
Proč „tím líp“?
Být zdrobnělina je na nic.
Juliene.
Malí zvědavci. Isabella je mnohem větší.
Jak velká?
Jako tvoje ruka.
Co budeme dělat, když nepřiletí?
Nemusíš šeptat.
Motýli nemají uši.
Dnes už nepřiletí, už je pozdě.
Jdeme spát.
Vyprávěj mi nějakou pohádku.
Pohádku…
Žádnou neznám.
K čemu je to být starý, když neznáš pohádky?
Já nejsem starý.
Nějakou si vymysli.
Vymysli, aha.
No, tak dobře.
Ale potom - slib mi to - jdeme spát.
OK? Plácni to.
OK.
Ajajaj.
Stalo se to v den Posledního soudu.
Co je Poslední soud?
Poslední den světa, zúčtování.
Planeta dosluhuje, Bůh si všechny pozve, aby zjistil, zda dobře pracovali.
Jako první přijde zajíc.
„Cos dělal, zajíci?“
„Běhal jsem po poli a množil se.“
Potom přijde pták.
„Cos dělal ty, ptáku?“
„Lítal jsem povětřím a množil se.“
Pak přijde jelen.
„Cos dělal ty, jelene?“
„Zpíval jsem v lese a množil se.“
Velbloud.
„Nosil jsem hrb a množil se.“
Přijde vlk.
„Cos dělal ty, vlku?“
„Jednou v zimě jsem
potřeboval sílu, abych uživil mladé, a tak…
…jsem sežral zajíce.“
Další je pes.
„Cos dělal, pse?“
„Byl jsem věrný pánovi a množil jsem se.“
A nakonec…
přijde člověk.
„Cos dělal ty, člověče?“
„Pracoval jsem, vydělával,
zuby nehty jsem se snažil
a množil se.“
„Kde jsou tvoje mláďata?“
„Umřela ve válce.“
Poté Bůh vyřkne svůj rozsudek.
„Zvířata pracovala dobře, ale člověk, bohužel,
udělal mnoho chyb.
Takže… Ale, to je jedno.
Všichni do Ráje.“
„I člověk?“, rozkřičí se zvířata.
„I člověk,“ odpoví Bůh.
„Je to moje chyba. Uspěchal jsem to.
Svět jsem stvořil za sedm dní,
měl jsem tomu dát čtrnáct, nikdo mě nevaroval.
Možná by se mi to povedlo líp.“
Opakuj po mně:
- Housenka žlutá, úplně zutá - Housenka žlutá, úplně zutá
- Housenka zelená, celá zemdlená - Housenka zelená, celá zemdlená
- Housenka červená, naměkko vařená - Housenka červená, naměkko vařená
Zatřes tou větví.
Víc, přidej.
Tak, perfektní. Výborně.
A teď dívej.
Podívej se.
Co je všechno v deštníku…
Tak co?
To lechtá.
Dej ji do sklenice.
- Co s nimi bude? - Vezmeme je do Paříže.
Ukážeme jim Eiffelovku
a budeme se dívat, jak se mění v motýly.
Když budeš chtít, můžeš vzít jednu nebo dvě do školy.
To nemá cenu.
Tuhle učitelka mluvila o Napoleonovi.
Vyprávěla, jak porazil Rakušany u Marenga.
Víš, na co se zeptal Maxim?
Ne, na co?
Co měl za auto.
- Co měl za auto? - Jo.
Co měl jako Napoleon za auto?
Elso, pojď honem.
Proč jsme šli lesem?
Abychom byli rychlejší.
Jestli jsme chtěli sprchu, tak to vyšlo.
Tys to věděla, že budou padat trakaře?
Slečna vševědka.
Asi už je to dobré. Půjdeme.
Koukej.
Krávy.
Tohle jsou krávy?
Jojo, to jo.
Moje matka.
Sleduje stojící hodiny.
Divné, jako by sledovala televizi.
Elso.
Pojďte dál, posaďte se.
Dobrý den.
Mají stan na druhé straně hřebene.
- Zůstanou přes noc. - Dobře.
Ráno půjdete zpátky.
Máš úplně mokré vlasy.
Sebastiene, podej ručník.
Hned jsem tu.
Tak se svlíkni.
Venkovská farma.
To je povolání budoucnosti.
Politika SZP platí už 40 let.
40 let požírá malé zemědělce.
Na pěstování krav dnes musíte mít hotelovku.
Všechno nejlepší, tati.
- Všechno nejlepší. - Díky.
Všechno nejlepší.
Děkuji.
Tak, teď sfouknout.
Raz, dva, tři.
Hurá!
Sebastiene, vytaháš svíčky?
Tady. Chceš krájet?
Otevřu šampaňské.
Můžu si dát taky?
Miluje šampaňské.
Kolik vám je?
Čtyřicet tři.
Tak hají.
Dobrou noc.
Dobrou.
- Dobrou noc, zlato. - Dobrou, mami.
Za pět minut si zhasněte. Máš to na povel.
Byl to sportovec.
Pořád na cestách. A měl rád svoji práci.
A najednou - černá díra.
Náhle, bez varování, bez upomínek.
„Manická deprese“.
Doktoři ho zavřeli do Sainte Anne na dva týdny.
Nejdřív to šlo takhle.
Šest měsíců doma, šest v nemocnici.
Jednou mi zavolal.
„Přijď mě vysvobodit z pekla, tati.
Spolykal jsem všechny prášky ze skříňky,
chci umřít.
Přijď mi pomoct umřít.“
Odvezli ho do špitálu.
Jeho psychiatr mi řekl,
že jeho stav se bude už jen zhoršovat.
A že není cesty zpět.
Jednoho dne, já…
nevím proč mě požádal:
„Prosím tě,
přines mi motýla.“
Chytil jsem motýla, potom dva, deset.
Tak to všechno začalo.
Za pár měsíců byly
jeho oči čím dál tím smutnější.
Přestal se usmívat.
Dal jsem mu velkou knihu,
fotoalbum.
Ukázal na jednoho motýla,
modrozeleného.
„Toho mi přines.“
Byla to isabella.
Na jaře jsem tři měsíce hledal, ale…
nenašel jsem.
Ten druh zmizel.
Jednou ráno jsem vešel do jeho pokoje,
postel byla prázdná, matrace složená, odešel.
V noci.
„Bez bolesti“, říkal doktor.
Ve 28 letech.
Byl ještě dítě…
dnes by byl stejně starý jako vy.
Ty hodiny jsou staré alespoň 150 let, ne?
Značka Comtoise.
Podívejte na ten punc.
To je punc mateřské firmy.
Ano?
Mami, to jsem já.
Elso! Kde jsi, proboha?
Haló?
Elso, mluv se mnou.
Slib mi, že se nenaštveš?
Víš, kde jsi? Řekni mi to.
V jednom domě.
V jakém domě?
Nevím.
Jsem na horách.
Na horách?
Kde na horách, Elso? Kde na horách?
Nevím.
Počkej… Poslouchej, řeknu ti, co uděláš.
Mami…
Slyšíš mě?
Haló?
Chtěla jsem ti říct…
Haló?
Na konec světa můžu jít,
na blond se nechat obarvit,
když to budeš chtít.
Z oblohy měsíc sejmout mám,
klidně i banku udělám,
když to budeš chtít.
Vlasti dám vale, zamávám,
přátele zapřu, neváhám,
když to budeš chtít.
Jen se mi smějte kdokoliv,
já udělám však cokoliv,
když to budeš chtít.
Jestli nás jednou
život zas rozdělí
Juliene?
Ano?
Stává se ti, že někdy lžeš?
Proč se na to ptáš?
Jen tak.
Všichni lžou, v maličkostech i velkých věcech.
Nejdůležitější je
nelhat sám sobě.
Co?
Musím ti něco říct.
Lhala jsem ti.
Já vím.
Já dobře vím, že ti není devět.
Ale to není žádná velká lež.
Opravdu nemáte tušení? Žádné podezření?
No, já nevím, Elsa je milá,
usměvavá, snadno…
zapřede hovor s dospělými. Možná si nedávala pozor.
Ta schůzka je kdy?
Chcete ještě něco dodat?
Prosím, neubližujte mojí holčičce.
Ať jí nikdo neublíží.
Připomínáme
telefonní číslo
SOS nezvěstné děti.
Počkej chvíli.
0801 55 55 00.
Tak co?
Co máme dobrého?
Co to je?
Vejce a olejovky.
Vejce a olejovky?
Ty jsi smíchala vejce se sardinkama?
Tys říkal: „Dneska budou vejce a sardinky v oleji“.
Ale ne dohromady.
Zvlášť, ne smíchané.
No, dobrá…
Tak co?
No, hele…
Mohlo to být horší.
Není to…
Jednou mamka nebyla doma, udělala jsem si vejce s kakaem.
Vejce v kakau? To není jednoduché.
S kakaem.
To jsou vejce na pánvi a posypeš je Nesquikem.
Kolik je mamince let?
Dvacet pět.
To je dost mladá na devítiletou dceru.
To je kvůli potratu, šla na něj pozdě.
Děti z potratů,
co se s nimi stane?
Nic.
To je smutný, být nic.
Proč se říká „zabouchnout“ a „zbouchnout“?
Proč se neříká „vybouchnout“?
To je něco jiného…
Máma se bouchla dvakrát,
zabouchla a zbouchla.
Podívej.
Padající hvězda.
Co jsou padající hvězdy?
To padají pánu Bohu vlasy.
A opravdu je to co?
Jé, to je isabella!
Samička! Pojď se podívat, je nádherná!
Pojď honem!
Ale, pane bože!
Zatraceně.
Nemůžeš dávat pozor?
Kde jsi? Padej, zmiz odsud. Nech mě na pokoji.
Všechno je k ničemu! Mazej, jsi hluchá, nebo co?
Pojď sem, Elso!
Elso.
Dobře, jak chceš.
Nebudu tě prosit.
Elso!
Juliene!
Elso?
Juliene!
- Jsi tam? - Ano!
Zkus vylézt.
Vytáhnu tě.
To nejde, jsem až dole.
Máš něco zlomeného?
Vytáhni mě, Juliene!
Je tu váš syn?
- Stala se nehoda. - Moment.
Tak prosím, povídejte.
Na plošině Molière
spadla malá holka. Uklouzla, je…
spadla do trhliny, do díry.
Nic jí není, má jen škrábance.
Tady, můžete na ni mluvit.
Elso?
Tady máma.
- Struktura? - Nestabilní.
Je to nebezpečné. Může se to utrhnout.
Nejbližší vchod je sedm km.
Osmdesát metrů členitého terénu.
To tak za tři dny.
Máte někdo jiný nápad?
- Budeš ji umět připoutat? - Jasně.
Zvládneš to, synku?
Tak můžeme.
Pomalu.
Tak.
A jedem.
Tak, jsi připravená?
Mám strach.
Já taky.
Jak se dostaneš ven ty?
Pošlou mi dolů úvazek, neboj.
Jsme připravená.
Můžete táhnout!
Pomalu.
Hotovo, jsi venku.
Nosila jsem větší kalhoty a volné svetry,
košile ven z kalhot, bylo to v módě.
Šest měsíců nikdo nic nepoznal.
Ani rodiče? Vaše maminka?
Táta pracoval na noční. A máma…
Ta mě přehlížela.
Když mi bylo osm, zapomněla mě v obchodě, jen tak.
Když břicho vyrostlo, zdrhla jsem.
Kolik vám bylo?
Šestnáct.
Nechápu, proč tak miluje basketbal.
Nešťastné děti chtějí co nejdřív vyrůst.
Myslíte, že jsem špatná matka?
Matka své děti krmí,
šatí, stará se o ně,
aby vyrostly.
Maminka je houpá, hladí,
pusinkuje je.
Volala o pomoc.
Měla byste si s ní promluvit.
A co jí mám asi tak říct?
Prostě, že ji milujete.
Tohle dávno ví.
Kdyby si byla jistá, myslíte, že by tohle udělala?
Dvě slovíčka.
Já je také nikdy nezvládl vyslovit.
Dvě slovíčka.
Elso.
Ano.
Juliene, tak co?
Ještě ne, Elso.
Ještě ne.
Jak dlouho ještě? Den, dva?
Den, dva.
Tři dny.
Dobře.
No jo.
Je to dneska?
Ještě je moc brzy, Elso.
Musíš ještě počkat.
Dobře.
Ahoj, tak co?
Vážně chceš vidět zrození motýla?
Tak pojď.
Dívej se, Elso, pořádně se dívej.
Jeli jsme ji hledat tak daleko a ona na nás čekala tady.
Úžasné, viď?
Ano.
Je to krása?
Ukaž ruce.
Leť.
Kam asi poletí?
Za někým, kdo na ni dlouho čeká.
Elso, nikdy jsi mi neřekla, jak se maminka jmenuje.
Neřekla?
Ne.
Isabelle.
Takže jsme je našli obě.
KONEC
Proč slepice snáší vejce?
Aby z nich byly slípky přece.
Proč milenci se líbají?
Protože hrdličky vrkají.
Proč vadnou krásné květiny?
Myslím, že to přikazují dějiny.
Proč je tu Ďábel i Bůh?
Aby to věděl každý dobrodruh.
Proč oheň dřevo vždycky spálí?
Abychom se my u něho hřáli.
Proč moře vzdouvá se a vrací?
Protože člověk je živ nejen prací.
Proč slunce zapadá?
Aby se jinde zvedla nálada.
Proč je tu Ďábel i Bůh?
Aby to věděl každý dobrodruh.
Proč vlk musí sežrat ovečku?
Jinak by hlady skončil v hrobečku.
Proč zajíc závodí s želvou?
Co by jinak chudák dělal s vervou?
Proč mají vlastně křídla andělé?
Abychom věřili, že přijde neděle.
Proč je tu Ďábel i Bůh?
Aby to věděl každý dobrodruh.
Líbil se ti náš výlet?
Ano, moc.
Viděli jsme tolik krás.
Chtěla bych taky vidět kobylky.
Kobylky… Proč kobylky?
A vážky.
Tak příště.
Tak jo.
Uděláš pro mě něco?
Co zase?
Pokračujeme, ale teď budeš zpívat ty.
- Ani náhodou. - Prosím…
Ne a ne!
No tak, je to poslední sloka.
Netlačíš trochu moc na pilu, co?
Proč naše srdce tik tak pumpuje?
Protože déšť zas rád bubnuje.
Proč ten čas tak rychle utíká?
Aby se nezapomněl u obuvníka.
Proč se mě zase držíš za ruku?
Mám to tak ráda, nepotřebuji záruku.
Proč je tu Ďábel i Bůh?
Aby to věděl každý dobrodruh.
Překlad titulků: Vlasta Stříbrná.