VŠEČKAJTE NAŠO FACEBOOK STRAN: Crazy Srbin Production
Kdaj spet se snidemo kot tu?
V gromu, blisku ali dežju?
Ko bo hrušč in trušč končan.
Ko boj izgubljen bo in dobljen.
In kje je kraj? - Na pušči.
Tam Macbeth se približa nam. Tam Macbeth se približa nam.
Lepo je zlo in zlo lepo.
Pluj skoz megló in nečisti zrak.
Zdravo, hrabri drug.
Kralju povej, kako bilo je z bitko, ko si jo zapustil.
Stala je dvomljivo.
Kakor upehana plavača, ki se spoprimeta in si ovirata veščine.
Okrutni Macdonwald, s srečo, klanju prekletemu smehljaje,
se kazala je vlačugo upornikovo. A vse zaman.
Kajti junaški Macbeth - to ime mu pristoji -
srečo prezirajoč vihtel je jeklo, ki se je kadilo v krvavem delu.
Kot miljenec hrabrosti si je krčil pot, da je prodrl do podleža.
Ni mu stisnil roke, se poslovil od njega,
dokler ga ni preklal od popka v golt in na nadzidke nataknil njegove glave.
Hrabri bratranec, vrli plemič. - Komaj pravica s hrabrosti orožjem
je poskočne vojake pognala v beg,
že je norveški kralj ugodnost spazil in s svetlim orožjem,
svežim moštvom naskok ponovil.
Ni naših vodij to preplašilo, Macbetha in Banqua?
Je.
Kakor vrabci orla, zajec leva.
Tako sta z dvakrat podvojenimi udarci tolkla po sovražniku. Ne vem.
Te rane kričijo na pomoč.
Bog čuvaj kralja!
Žlahtni vitez, od kod?
Iz Fifa, kralj mogočni.
Kjer norveške zastave v zraku poigravajo in moštvu našemu pahljajo hlad.
Sam Norvežan s strahotno množico, podprt po tem nevernem izdajalcu,
po vitezu Cawdorskem, hud boj začel je.
Dokler mu nista Macbeth in Banquo
vstran nasproti stala
z ostjo ob ost, s pestjo ob pest, in mu uklonila bujnega duha.
In, da končam...
Zmaga je pala nam. - Velika sreča to!
Cawdorski ne bo nam varal več iskrenega zaupanja.
Ne. - Takoj mu smrt naznanite.
Poskrbim za to. - Kar je izgubil,
naj Macbeth dobi.
Kje si bila, sestra?
Svinje klala.
Sestra, kje si?
Glej, kaj imam.
Pokaži. Pokaži!
Mornarjev prst. Proti domu plul je, utonil v ladjelomu.
Boben, boben tam!
Macbeth se bliža nam.
Oja.
Jaz v situ pojadram.
In kakor podgana brez repa bom hrst in hrst. In hrst.
Presušim ga kot seno. Presušim ga kot seno.
Noč in dan naj mu v oko...
...težko sna ne kane sled.
In živi naj mož preklet.
Naj devetkrat devet tednov
gine, hira, sahne bedno.
Z roko v roki sestre usodne...
Čez morje, čez zemljo blodne.
Vseokrog, tako okrog.
Trikrat meni, tebi spet
in še trikrat je...
Devet.
Stoj!
Odvit je čar.
Nikdar tak lepega in zlega dne.
Kako daleč je Forres?
Kdo so te? Tak suhe in divje v svoji noši,
kakor da niso prebivalke zemlje, in vendar so na njej.
Ste kaj, kar človek sme nagovoriti?
Govorite, če morete. Povejte mi, kaj ste.
Slava ti, Macbeth. Slava ti, vitez Glamiški!
Slava ti, Macbeth. Slava ti, vitez Cawdorski!
Slava ti, Macbeth.
Nekoč boš kralj.
Ste mar privid? Ali ste res, kar kaže zunanjost vaša?
Če v setev časa gledate lahko
in veste, katero zrno vam vzkali in katero ne,
še meni govorite, ki ne bojim se naklonjenosti vaše ne sovraštva.
Manjši kot Macbeth in večji.
Ne tako srečen, a mnogo srečnejši.
Rodil boš kralje, kralj ne boš.
Slava vama, Macbeth in Banquo. - Banquo in Macbeth.
Slava.
Stojte, govorke skope, več povejte.
Vem, da sem vitez Glamiški. Kako pa Cawdorski?
Vitez Cawdorski živi v ugodni sreči.
In kralj postati ni verjetno. Od kod imate zagonetno vednost to?
Zakaj ustavile ste nama pot na pusti s tako preroškim spevom?
Zemlja ima mehurčke, kakor voda.
Te so to. Kam so izginile?
Kar zdelo se nama je telesno, razblinilo se je kot dih.
Da bi bile ostale.
Je bilo tu res kaj takega, kot govoriva?
Ali zaužila sva koren bolan, ki pamet si podvrže?
Vaši otroci da bodo kralji. - Vi da boste kralj.
In vitez Cawdorski tudi. Ni tako?
Prav ta napev in besedilo to. Prav ta napev in besedilo to.
Kdo gre?
Kralj radosten sprejel je vest, Macbeth, o tvoji zmagi.
Kadar bere, kako zastavil si življenje v borbi z uporniki,
občudovanje in hvala se bojujeta pri njem, kaj njemu gre, kaj tebi.
Poslana sva od kralja ti hvalo sporočit.
Le privest te pred njega, ne poplačat te.
Kot obljubo na še večjo čast
naročil je, naj te pozdravim kot viteza Cawdorskega.
V tem naslovu zdrav, častiti vitez.
Kajti tvoj je. - More govoriti vrag resnico?
Vitez Cawdorski živi. Kaj mi ogrinjaš plašč izposojen?
Bivši vitez res živi še,
a pod obsodbo težko vlači to življenje, ki zasluži ga izgubiti.
Ali je z Norvežanom v zvezi bil ali je upornika skrivaj podpiral
ali z obema je izpodkopaval temelje kraljestvu, tega ne vem.
Toda priznana in izpričana veleizdaja
ga je vrgla.
Hvala za trud.
Glamis in vitez Cawdorski.
Največji pride še. Ne upaš, da bodo tvoja deca kraljevala?
Ko te, ki meni Cawdorja so prisodile, niso njim nič manj?
Če se na to zanesete, lahko podneti vam želje po kroni
še poleg viteštva. Vendar je čudno.
Pogosto resnico govore nam sluge tmin, da bi zavedli nas v pogubo.
S poštenostjo nas omamljajo, da nas v posledicah najglobljih prevarajo.
Ta nadnaravni poziv ne more biti slab ne dober.
Če slab, kako da mi zadal je uspeha in začel z resnico?
Jaz sem Cawdor.
Če dober, kaj da vdajam se navdihu, ki ježi mi lase
in srce moje ob rebra bije zoper naravnih sil?
Grozote te so manj od strašne domišljije.
Umor, ki šele sanja ga moj duh,
tako pretresa mi notranjost, da snovanje je udušeno v slutnjah
in mi je res le to, kar ni zares.
Če usoda hoče me za kralja, me kronaj, ganil se ne bom.
Kar koli pridi. Čas drvi neugnan in ura skozi najbolj hrapav dan.
"Srečale so me na dan mojega uspeha.
Spoznal sem, da je v njih več kot človeška vednost.
Ko hrepenel sem, da bi jih še izpraševal,
so se spremenile v zrak in vanj izginile.
Še od čuda sem strmel,
ko pridejo poslanci kralja in me pozdravijo kot viteza Cawdorskega.
S tem naslovom so me nagovorile usodne sestre
in opozorile na bodočnost s 'Slava ti, ki boš kralj!'
To se mi je zdelo prav povedati ti, predraga družica,
da ne bi brez veselja ostala,
ker ne bi vedela, kaka veličina ti je obljubljena.
Položi si to na srce in pozdravljena."
Glamis si že, si Cawdor.
In postaneš, kar ti je obljubljeno.
A me je strah za tvojo čud.
Preveč prežeta je z mlekom ljudske dobrote, da ubrala bi najbližjo pot.
Velik bi bil rad. Brez častihlepja nisi, a brez zlobe, ki mu služi.
Kar želiš si vneto, bi želel sveto.
Krive igre nočeš, a hotel bi po krivem do dobička.
Pridi hitro sem,
da vlijem svoje volje ti v uho
in z jezikom ostrim vse oštejem,
kar brani ti do zlatega obroča.
Je sodba nad Cawdorskim izvršena? - Gospod.
Govoril sem z nekom, ki ga umirati je videl.
Menda je kar naravnost priznal izdajstva svoja
in skesan, moj knez, od vas je prosil odpuščanja.
V življenju najbolj mu je pristala ločitev od njega.
Umrl je, kot da se je navadil smrt igrati,
zavreči, kar mu je najdražjega, kot prazen nič.
Ni je umetnosti, ki z lica brala misli bi ustroj.
Bil je plemič, ki brezpogojno sem zaupal vanj.
Predragi stričnik moj.
Greh moje nehvaležnosti še vedno me teži.
Moj dolg je večji, kot kar ti dam.
Zvestoba in služba plačujeta se s tem, da ju opravljam.
Dobrodošel tu.
Posadil sem te in skrbeti hočem za tvojo uspešno rast.
Žlahtni Banquo, zaslužil nisi manj in tvoja dela naj se priznajo.
Daj, da te objamem in stisnem na srce.
Če bom rasel, je žetev vaša. - Moja bujna radost
bi rada skrila se v otožne kaplje.
Sinovi, rod moj, vitezi
in ki ste mi najbližji,
vedite: za dediča postavim svojega najstarejšega, Malcolma.
Ki poslej se imenuje princ Cumberlandski.
Ta čast ga ne odevaj samega brez spremstva.
Znaki plemstva naj sijejo kot zvezde na vseh možeh zaslužnih.
Zdaj na pot k obveznostim v Inverness.
Jaz sam bom sel, da z obiskom vašim
soprogi razveselim uho. Tako ponižno se poslavljam.
Moj vrli Cawdor!
Kar za njim, ki za nas je šel sprejem pripravljat. Res, stričnik brez primere.
Cumberlandski princ!
To kamen je pred ciljem, ki čezenj padem, če ga ne preskočim.
Svetlobo svojo, zvezde, zagrnite, naj luč ne zre mi črne želje skrite.
Kralj pride sem nocoj.
Saj to je blaznost. Ni tvoj gospod pri njem?
Res je, naš vitez prihaja. Tovariš moj pridirjal je pred njim.
Postrezi mu. Veliko nosi vest.
Še vran je hripav,
ki kraka Duncanov prihod usodni pod mojo streho.
Pridite duhovi, ki prežite na ubojne misli, razženščite me.
Zvrhajte me od nog do glave s krutostjo najhujšo.
Kri mi zgostite.
Zaprite vesti vhod in prehod,
da noben skesan poziv narave ne zamaje mi naklepa mrkega
in ne ustavi poti mu k izvršitvi.
Pridite mi na ženske prsi
in iz njih pijte mleko za žolč, vi pomagači umora.
Kjer koli nevidljivi strežete na zlo v naturi!
Pridi, gosta noč, zavij se v najmračnejši dim peklenski,
da bridki nož moj ne bo videl rane, ki jo useka.
Da mi nebo skozi temno zaveso ne pogleda in zakliče mi: "Stoj, stoj!"
Veliki Glamis.
Mogočni Cawdor. Mogočni Cawdor.
Večji kot oboje po zadnjem pozdravu.
Tvoje pismo me je zaneslo preko te nejasne sedanjosti.
In v pričujočem hipu čutim bodočnost.
Draga moja.
Duncan še nocoj pride k nam. - In kdaj odide?
Jutri, kot namerava. - O, nikoli naj sonce tega jutra ne uzre!
Obraz ti je kot knjiga, kjer lahko kdo bral čudne bi reči.
Da svet prevaraš, glej kakor svet.
Pozdrav v očeh, na dlani, na jeziku.
Kaži se kot cvet nedolžen, a bodi kača pod njim.
Zanj, ki prihaja, treba je poskrbeti. Prepusti meni opravek veliki nocoj.
Ki naju dnem in vsem nočem poslej nakloni vlado in oblast brez mej.
Le čelo jasno.
Menjati lice vedno je opasno.
Vse drugo bodi moja skrb.
Grad ima prijazno lego.
Zrak svež in sladak se priporoča čutilom našim.
Ta poletni gost, po templjih domujoča lastovka,
s priljubljenim zidanjem svojim priča, da dih neba vabljivo tu diši.
Pristreška ni, ne stebra, police ni pripravne,
da ta ptica pripela nanj ni postelje viseče in zibke mladim.
Kjer najrajši gnezdi, opazil sem, tam zrak je mil.
Glej, častita naša gospodinja.
Vse naše službe, dvakrat podvojene,
bile bi borne v primeri s preobilnimi častmi,
ki veličanstvo na naš dom jih siplje.
Kje je vitez Cawdorski? Za petami smo dirjali mu,
a dobro jaha, in njegova ljubezen, ostra kot ostroga,
pomagala mu pred nami je domov.
Prežlahtna gospodinja, mi nocoj smo vaš gost.
Dajte mi roko.
H gostitelju me spremite.
Da je končano, kadar je končano, bilo bi prav, da hitro se konča.
Če bi umor posledice prestregel in s tem uspeh ujel,
da ta udarec bi mahoma prav vse opravil tukaj.
Le tukaj... Le tukaj...
Na sveta nestalnem produ, onstransko bi življenje tvegal.
Toda že tukaj se nam piše sodba, tako da le učimo uk krvavi,
ki, naučen obrne se nazaj in muči učitelja.
Ta nepristranska pravica zastrupljeni kelih naš ponuja našim ustnicam.
On je pod dvojnim varstvom tu.
Najprej, ker jaz sem mu sorodnik in podanik, oboje proti temu činu.
Potem sem mu gostitelj,
ki bi moral zaklepati njega morilcu vrata, ne sam nositi noža.
Poleg tega ta Duncan bil vladar je tako mil,
ves čist v poklicu svojem velikem,
da njega čednosti kot angeli bodo pričale
zoper prekletost njega odstranitve.
In usmiljenje, kot gol novorojenček,
kobalj na vihri ali kakor kerub na nevidnih zračnih vrancih
v oko trobilo bo dejanje strašno, da bodo solze veter utopile.
Ostroge nimam druge, da bi zbadal namero svojo,
razen slavohlepja, ki zavihti se v sedlo, ga preskoči in pade čez.
No, kaj novega?
Kmalu bo povečerjal. - Je vprašal zame?
Mar ne veš, da je?
Koraka več naprej ne bo. Odlikoval me je.
Pridobil sem pri ljudeh si zlat glas, ki ga treba je nositi v novem blesku.
Ne pa takoj zavreči.
Je bil up pijan, ki si se vanj odel? Se je prespal
in zre zelen in bled to, kar gledal je tako svobodno?
Poslej enako ljubezen cenim tvojo.
Te je strah biti v dejanju tisti, kot si v željah?
Bi hotel to imeti, kar čislaš kot nakit življenja,
in pred seboj veljati za plašljivca?
Ker bi rad, pa si ne upaš, kakor ubogi muc?
Nič več, prosim.
Vse upam si, kar možu pristoji. Kdor več si upa, ni mož.
Katera zver te silila je torej, da odkril si mi naklep?
Ko si to si upal, si bil mož.
Če bil bi več, kakor si bil, bi bil tem več moža.
Dojila sem.
Vem, kako sladko je ljubiti dete, ki mi pije mleko.
Vendar, ko se mi je v obraz smejalo,
bi prsi mu iztrgala iz brezzobih dlesen in mozeg raztreščila,
da sem tako prisegla kot ti na to.
A če se ponesreči? - Ponesreči!
Le svoj pogum privij do skrajnosti, pa se ne ponesreči.
Ko bo Duncan spal,
in po današnji trudni poti bo pač trudno spal,
sobarja njegova omamim z vinom in opojnim pitjem,
da bo spomin, stražar možgan, le puh
in shramba pameti samo pokrov.
Ko jima prepojeno telo v živinskem snu ležalo bo kot mrtvo,
česa ne zmoreva tedaj midva nad Duncanom?
Česa ne zvaliva na pijani slugi, ki naj nosita najino ubojstvo?
Samo sinove rodi!
Tvoj značaj neustrašni moral bi le moške ustvarjati.
Če slugi obrizgava s krvjo
in njiju bodali rabiva, ne bo verjetno, da ona sta storila to?
Kdo smel bi drugače sumiti, ko bova kričala žalost nad njegovo smrtjo?
Odločil sem se.
Moči napenjam vse za strašno dejanje.
Navzoče varaj ljubeznivo. Kriv pogled skrivaj krivo misel srca.
Mesec zašel je, ure nisem slišal.
Opolnoči zahaja. - Pa bo več.
Vzemi meč moj.
To varčujejo v nebesih, vse luči so pogasili.
Težka dremota tlači me kot svinec, vendar ne bi spal.
Moči ve blage, krotite v meni preklete misli, ki v spanju se vsiljujejo.
Daj mi meč. Kdo je? - Prijatelj.
Še pokonci? Kralj je šel že spat.
Bil je izredno dobre volje in darove sipal vaši je družini.
Bili smo brez priprav in pomanjkljivost kriva je, da nismo mu postregli prav.
Vse v redu. Sinoči se mi je sanjalo o tistih usodnih sestrah.
Vam so napovedale nekaj resnice.
Več ne mislim nanje.
Vendar, če bi našla pripravno uro,
rad bi hotel o tem govoriti z vami, če bi utegnili.
Kadar vam drago.
Lahko noč tačas. - Hvala, vam prav tako.
Reci gospe, naj pozvoni, ko bo pripravljena pijača zame.
Je to bodalo, kar pred sabo vidim?
Z ročajem k meni?
Pridi.
Naj te zagrabim.
Držim te ne, vendar te še vidim.
Nisi, privid usodni, otipljiv, kakor si viden?
Ali si samo namišljeno bodalo, le izrodek varljiv
razgretih možganov?
Še vidim te.
V obliki otipljivi kot to, ki ga potegnem zdaj.
Ti vedeš me na pot, ki naj jo hodim, in takega orodja mi je treba.
Oči so blazne mi, ali ostrejše od drugih vseh čutil.
Še zdaj te vidim.
In na ostrini in držaju kri, ki prej je ni bilo.
Saj ni ničesar.
To je zločin, ki kaže se tako mojim očem.
Ti varna, čvrsta zemlja, mojih stopinj ne čuj nikjer,
da kamenje nakan mojih ne razglasi.
Grem in storjeno je.
Vabi me zvon.
Ne čuj ga, Duncan, z njim ti zazvenel poziv je za v nebo.
Ali v pekel.
Čuj!
Tiho. Tiho.
To kriknil čuk,
usodni je zvonar, ki kliče najmračnejšo lahko noč.
Zdaj je pri delu.
Kar njiju je opilo, mene je opogumilo.
Kar njiju pogasilo, mene je podžgalo.
Vrata so odprta.
Napita strežnika se rogata s smrčanjem svoji službi.
Amen.
Zastrupila sem jima pitje, da se smrt z naravo prereka,
ali sta živa ali mrtva.
Jojme!
Bojim se, da sta se zbudila in ni šlo.
Poskus, ne pa dejanje, nas pogubi.
Čuj!
Bodali sem mu pripravila. Ni mogel ju zgrešiti.
Moj mož.
Storil sem čin.
Nisi ničesar slišal?
Kdaj? - Zdaj.
Sem grede? - Da.
Čuj.
O, to je žalosten pogled.
Neumno reči je žalosten pogled.
Eden se v snu je zasmejal in drug zavpil: "Umor!"
Jaz sem stal in ju poslušal.
A pomolila sta in spet zaspala.
Tedaj oba ležita. - Eden je zaklical "Bog pomagaj".
Drugi "Amen!" Kot videla bi me s krvniškimi rokami.
Nisem mogel reči "Amen", ko sta dejala "Bog pomagaj".
Globoko ne premišljaj. - Zakaj nisem mogel reči amen?
Potreben bil sem milosti in amen mi je obtičal v grlu.
Teh stvari ni vrtati tako.
Če ne, zblaznimo. Če ne, zblaznimo.
Kot da sem slišal klic: "Več ne zaspite!
Macbeth spanje mori." Nedolžno spanje,
ki zmedeni klobčič skrbi razpleta,
smrt vsakdanjega življenja, kopel težavam brdkim,
balzam bolnim dušam, zalogaj drugi velike narave,
jed glavna na življenja slavju. - Kam meriš?
Nenehoma vpilo je po hiši: "Ne spite več!"
"Glamis je umoril spanje, zato naj Cawdor več ne spi."
"Macbeth ne spi!"
Kdo klical je tako?
Vrli vitez, slabiš si žlahtno moč, če misliš tak bolestno o vsem tem.
Daj, vzemi vode, izmij si z roke umazanijo.
Kaj si odnesel ti bodali z mesta?
Tja ju ponesi in speča strežnika s krvjo namaži.
Strah me je pomisliti, kaj sem naredil. Tja pogledati si več ne upam.
Šibki omahljivec. Daj meni noža.
Mrtvec in spavač sta le podobi. Le oči otroške plaši naslikan vrag.
S krvjo pomažem lica slugama in bosta umazana z zločinom.
Moja je roka tvoje barve, a sram bi me bilo tak belega srca.
Kdo to trka?
Kaj je z menoj, da straši me vsak šum?
Kakšne roke? Ha! Oči mi iztrgajo.
Mar opere veliko morje mi z rok to kri?
Ne, prej ta moja roka ogromna morja poškrlati,
kar je zeleno, popolnoma pordeči.
Ker vem svoj čin, je bolje ne poznati se.
S tem trkanjem prebudi Duncana!
Da bi ga mogel!
To ti je trkanje, prav res!
Če bi bil človek vratar pri peklenskih vratih,
bi se s ključem navrtel.
Bum, bum! Kdo je? V imenu Belcebubovem!
Tu je posestnik, ki se je obesil, ker se je obetala dobra letina.
Ravno prav si prišel. Tu se boš potil za to.
Bum, bum!
Tu je licemerec, ki bi prisegel zoper katero koli skodelo,
pa se ni mogel prilicemeriti v nebesa.
Kar noter, licemerec.
Bum, bum! Kdo je?
To je prišel k nam angleški krojač, ker je kradel kose iz francoskih hlač.
Le noter, krojač. Tukaj si pogreješ železo.
Bum, bum! Nikoli miru!
O, toda tukaj je premraz za pekel.
Jaz se ne grem več peklenskega vratarja. Takoj!
Prosim, spomnite se vratarja.
Si šel tak pozno spat, da pozno še ležiš?
Do drugih petelinov smo popivali. Popivanje pa vzbuja tri reči.
Katere tri reči? - Rdeč nos, spanje in urin.
Nečistovanje pa vzbuja in ga ne.
Vzbuja poželenje, pa brani izpolnitev.
Zato hudo popivanje pred nečistovanjem licemeri.
Vzbuja ga in pobija, posadi ga, pa ga sname.
Zbodri ga, pa mu vzame pogum, da mu moč in nemoč.
Zlicemeri ga v spanje, ga postavi na laž in ga poleže.
Mislim, da te je sinočnja pijača postavila na laž.
Dobro jutro obema.
Je kralj pokonci?
Še ne.
Naročil mi je zgodaj priti, kmalu bi bil zaspal.
Drznil si bom noter.
Odide danes kralj?
Tako je sklenil.
Bila je huda noč.
Kjer smo mi spali, je veter zvrnil dimnik.
Smrtno ječanje so čuli v zraku. Smrtno ječanje so čuli v zraku.
Glasovi grozni so prerokovali požige divje, zmedene prevrate,
na novo zarojene bedni dobi.
Vso dolgo noč...
Visokost? - Je vpila ptica mraka.
Pravijo, da zemlja drgetala je v mrzlici.
Bila je divja noč.
Groza! Groza! Groza!
Jezik, srce ne moreta te razumeti, izreči.
Kaj je? - Prevrat končal je svojo mojstrovino.
Ubojstvo bogoskrunsko je vdrlo v gospodovo maziljeno svetišče
in stavbi ugrabilo je življenje. - Veličanstvu?
Vstopite in oči si uničite z Gorgono. Poglejte, pa sami govorite.
Pokonci! Vsi pokonci! Plat zvona!
Umor, izdajstvo!
Kot iz grobov se dvignite, hodite kakor duhovi grozni med to grozo.
Banquo in Donalbain! Malcolm! Pokonci!
Pokonci! Glejte sodnega dne podobo!
Malcolm! Banquo!
Da sem umrl le eno uro prej...
Bi srečno bil živel.
Zakaj poslej v življenju ni ničesar važnega. Vse ničevnost le.
Kaj se godi, da tromba zoprna spavače kliče?
Čast in milost mrtvi. - Govorite!
Življenja vino je potočeno
in tem obokom so droži samo ostale, da se z njimi bahajo.
Banquo. Banquo.
Naš kralj je umorjen.
O joj, gorje!
Pri nas? - Pregrozno, pa kjer koli.
Kakšna nesreča? - Vaša, in ne veste.
Vir, tok, studenec vaše je krvi usahnil.
Prvi je izvor usahnil. - Kraljevi oče vaš...
Je umorjen.
Kdo ga je? - Vse kaže, da sobarja.
Roke in lica sta jima s krvjo opisana.
O, da, kesam se, da sem v srdu ju ubil.
Zakaj?
Kdo bi bil hkrati moder in osupel,
miren in divji, zvest in nepristranski?
Ni ga.
Naglica moje silne ljubezni je prehitela odlašalca - razum.
Tu je ležal Duncan.
Njegova polt srebrna z zlato obrobljena krvjo.
Rane zevajoče so mu bile kakor globoka vrzel v naravi.
Tam pa morilca, odeta v barve dela svojega.
Bodali njuni prevlečeni nesramno sta s strjeno krvjo.
Kdo bi se vzdržal, ki v srcu ima ljubezen
in v srcu pogum, da jo prizna?
Glejte na lady.
Ko zakrijemo goloto svojo, ki v mrazu tu trpi, se snidimo.
Raziskujmo to krvavo delo nadalje še.
Kaj molčiva, ko vendar stvar se naju najbolj tiče?
Pojdiva od tod.
Solze še niso dozorele najine. - Ne druživa se z njimi.
Bolečino neobčuteno je lahko kazati licemercu.
Na Angleško grem. - Jaz pa na Irsko.
V ločenih usodah bova oba bolj varna.
Kjer sva zdaj, v nasmešku vsakem skriva se bodalo.
Čim bliže krvi, prej boš sam krvav. - Morilna puščica še leti.
Proč od cilja njenega. Na konja in ne bodiva za slovo natančna.
Glej, dobri Macduff.
Kako je, sir?
Se ve, kdo storil je krvavi čin?
Ta dva, ki ju Macbeth je ubil. - Zaboga! In v kakšen prid?
Podkupljena bila sta.
Malcolm in Donalbain, kraljeva sina, sta skrivaj ušla.
To meče nanju sum tega dela.
Tedaj pač krona pade Macbethu.
Je že imenovan in šel je v Dunsinane na kronanje.
Vi greste v Dunsinane?
Ne, v Fife, bratranec.
Prav.
A jaz grem tja.
Zbogom, in najdite tam vse po volji.
Če stari plašč od novega ni boljši.
Kdor ima vsaj še kos pameti, Kdor ima vsaj še kos pameti,
hej ho, ko je veter in dež,
naj bo vesel, dokler jo ima.
Pa četudi dež lije vse dni.
Let sedemdeset dobro pomnim.
V obsegu tega časa
videl sem strašanskih ur in čudežnih stvari.
Ta bridka noč pa je zmaličila vse prejšnje skušnje.
Dobri očka.
Nebo kot v srdu
na človeštva igro grozi njihovemu krvavemu odru.
Po uri je še dan,
a temna noč vendar duši svetilo potujoče.
Mar vlada noč ali se dan sramuje,
da zemlji lice je zagrebel mrak, ko naj bi luč poljubljala jo živa?
Zoper naturo je kot ta zločin, ki se je zgodil.
Zadnji torek je sokola, plavajočega na višku ponosnem,
sova mišarka lovila in razkljuvala.
In Duncanovi konji, zagonetno, a resnično,
krasni in okretni,
izbranci svoje pasme, so zdivjali,
podrli staje in pobegnili, odrekli vso pokornost,
kot hoteli bi boj s človekom.
Menda so žrli drug drugega. Menda so žrli drug drugega.
Sedaj si res
kralj, Cawdor.
Glamis.
Vse, kar so ti sojenice obljubile.
Bojim pa se, da si umazano igral za to.
Dejale so, da ne ostane pri potomostvu tvojem,
temveč da jaz koren in oče bom premnogim kraljem.
Če poznale so resnico,
kot se, Macbeth, na tebi jasno kaže,
mar po prerokbah tebi spolnjenih
ne bile tudi meni bi znanilke in upa mi ne vzdignile?
A tiho.
Naš glavni gost.
Da smo ga pozabili, bila vrzel bi v naši veliki svečanosti
in nedostojno vse.
Nocoj bo slavnostna pojedina. Prosim, da se je udeležite.
Ali popoldne kam pojahate? - Da, moj gospod.
Če ne, bi bil vas vprašal za vaš svet, ki mi je vedno važen, v današnji seji.
Pa naj bo jutri. Boste daleč jezdili?
Tako daleč, da izpolni dobo mi do večerje.
Če bo konj počasen, bo morala mi posoditi noč uro, dve uri mraka.
Od večerje nikar ne izostanite. - Ne bom.
Naša bratranca krvava menda prebivata na Irskem in Angleškem
in kruto očetomorstvo tajita.
A jutri več, ko nas državni posli tako že k skupni seji pozovejo.
Podite konja, zbogom do noči.
Gre Fleance z vami?
Da, gospod moj. - Želim vam hitre konje varnih nog.
In s tem vam priporočam njih hrbtom.
Pozdravljeni.
Naju čakata tista moža?
Da, gospod.
Nismo včeraj z vama govorili?
Da. - Da, visokost.
Prav. Sta preudarjala besede moje?
Vedita, da Banquo je tisti bil, ki vaju zadnji čas
tako je tlačil, kar sta zvračala na nas nedolžnega.
To vama sem dokazal na sestanku našem zadnjem.
Kako sta dala se za nos voditi, si križati račune.
S čim, po kom in drugo vse,
kar pokazalo bi še polovični glavi zmedeni:
"To bil je Banquo." - To ste razložili.
Sem in sem dalje šel. To je predmet sestanka tega.
Sta res tako potrpežljiva, da bi to pustila?
Sta
pobožnjaka, da molila bi za dobro dušo to in njega rod,
ki vaju z roko v grob je tiščal in otroke vajine spravil je na kant?
Gospod, moža sva. - Da, po krstni knjigi veljata za moža.
Torej, če imata v seznamu mesto, ne najslabše, povejta to.
In položim na srce vama delo, ki končno odreši vaju zoprnika tega.
Mene, gospod,
je z brcami in sunki tako razpalil svet,
da mi ni mar, kar koli delal svetu bi navkljub.
In jaz tako sem truden od nezgod, oskuben ves tako,
da rad postavim življenje na kocko, da ga zboljšam ali ga zgubim.
Da vama Banquo je nasprotnik bil, vesta oba.
Gotovo da, gospod. Gotovo da, gospod.
In tudi moj.
V tako krvavem srdu,
da slednji hip njegove biti sega prav do srčike mojega življenja.
Dasi bi lahko z odkrito silo pomel si ga izpred oči
in z voljo to opravičil svojo, mi ne kaže.
Zato poganjam se za vajino pomoč,
skrivam dejanje svoje svetu iz vsakovrstnih važnih vzrokov.
Midva, gospod, storiva, kar ukažete.
Življenje bi... - Pogum iz vaju sije.
Zgoditi mora se nocoj in malo od gradu.
A pomnita, jaz hočem biti nesumljiv.
In z njim vred, da vse ne bo skrpucano napol,
njegov sin Fleance naj te mračne ure usodo pretrpi.
Midva sva sklenila.
Odločeno je.
Je Banquo z dvora odšel? - Odšel, gospa, a še nocoj se vrne.
Kako, soprog?
Zakaj tako samuješ,
tovariš slikam žalostnim in mislim,
ki naj bile bi z njim vred umrle, katerih se spominjajo?
Zakaj ni leka, pusti vnemar. Kar je, je.
Kačo smo ranili, a ne ubili.
Zaceli se in bo, kar prej.
Zlobnost ubogo našo njen bo zob ogrožal.
A prej se zruši stavba naj vesoljstva,
kakor da v strahu jedli mi bi kruh in spali v muki teh grozotnih sanj.
Duncan je v gomili,
on spi sladko po mrzlici življenja.
Izdajstvo je opravilo: meč, strup,
domač prepir ne zunanja sila, nič več se ga ne dotakne.
Pojdi, dragi soprog, ugladi zgubano si lice,
vesel in jasen se pokaži gostom.
O, žena, duh mi poln je škorpijonov.
Veš, da živita Banquo še in Fleance.
V njega kraljestvu vrojenem vlada to, česar se boj.
Mnogo si upa.
Povrhu neustrašne čudi še modrost ima, ki vodi mu pogum, da dela varno.
Nikogar drugega, edino njega na svetu se bojim.
Pusti to.
Oštel je usodne sestre, ko so mene nazvale kralja,
in zahteval, naj njemu govore.
Po preroško so ga pozdravile očeta kraljev.
Mene so ovenčale z brezplodno krono,
jalovo žezlo stisnile mi v pest, da mi ga izvije tujerodna roka,
ker mi ne bo naslednik sin.
Tako za Banquov rod sem dušo si oskrunil.
Zanj Duncana sem blagega umoril,
vlil srda v kupo svojega miru edino zanj.
Večni svoj dragulj sem dal človeštva skupnemu sovragu,
da bodo kralji!
Kralji Banquov rod!
A pisma nimata za vekomaj. - To je tolažba.
Dosegljiva sta, zato raduj se.
Preden netopir konča svoj let po kloštrskih hodnikih,
preden na črne Hekate poziv
hrošč odzvoni z dremotnim brenčanjem zdehavo večernico,
storjeno bo grozotno delo. storjeno bo grozotno delo.
Kaj bo?
Te vednosti, globoka, bodi čista,
dokler dejanju ne zaploskaš.
Pridi, slepeča noč,
oko preveži nežno usmiljenemu dnevu.
S krvavo roko nevidno
uniči in raztrgaj to veliko listino, ki mi kri preganja z lic.
Luč se mrači.
Vrana peruti dviga proti temnim lesom.
Dne dobra bitja v sen se klanjajo,
noči ujede se na plen zaganjajo.
Besedam tem se čudiš, čvrsta bodi.
Z zločinom se krepča, kar v zlo zablodi.
Kdo je tebi velel k nam?
Macbeth.
Zaupajva mu, saj ve natanko, kaj najin je opravek
in kaj nama je naročeno.
Pa ostani z nama.
Luč. Luč!
Semkaj z lučjo, ho.
Nocoj bo deževalo. - Pa naj pade.
Fleance!
Beži, Fleance! Beži!
Le eden je na tleh, sin je ušel.
In boljša polovica dela z njim. - Proč, povedat, kaj smo naredili.
Kaj praviš, da se Macduff ne odzove našemu vabilu?
Si ponj poslal? - Visokost.
Vsak ve svoj red, zato kar sedite.
Kratko malo, srčno dobrodošli.
Zdaj takoj napijemo in čaša kroži naj.
Na licu ti je kri. - Potem je Banquova.
Bolj prav, da je na tebi, kakor v njem.
Je že odpravljen?
Vrat mu je presekan, to jaz sem storil zanj.
Ti si najboljši med vratoseki.
Dober je tudi tisti, ki je Fleanceu enako postregel. Če si ti, si brez primere.
Premogočni knez...
Fleance je zbežal.
Potem sem spet bolan. Bil sem krepak.
A Banquo je na varnem? - O, je, gospod.
Na varnem v jarku spi, v glavo zasekanih do dvajset ran.
Najmanjša smrt življenju.
Dorasli gad je tam. Gadič, ki ušel je, bo sčasoma varil strup,
za zdaj je še brez zob. Pojdita.
Moj kralj, nič ne bodriš. Moj kralj, nič ne bodriš.
Prijazna moja opominljevalka. Dobro slast vam in prebavo v zdravju!
Na oboje.
Izvolite sesti, veličanstvo. - Cvet naše zemlje bil bi tukaj zbran,
da naš dragi Banquo je navzoč.
Rajši bi ga karal za nevljudnost kot za nezgodo pomiloval.
Z odsotnostjo je nase potegnil grajo.
Izvolite s kraljevsko družbo počastiti nas.
Tu je še en prostor.
Kaj vam je, veličanstvo?
Kdo izmed vas je storil to?
Gospod? - Ne moreš reči, da sem bil jaz.
Ne stresaj proti meni las krvavih!
Gospoda, pojdimo, kralju je slabo.
Ostanite. Mož je često tak in tak je bil od mladih nog.
Sedite, prosim.
Za hip ga je prijelo, ta trenutek bo zopet dober.
Si mož?
Sem, in pogumen, ki se upa zreti, kar plašilo bi vraga.
To je podoba tvojega strahu.
Meč v zrak naslikani, ki da te vedel je k Duncanu.
Kot tu zares stojim, sem videl ga!
Fej, sram te bodi! - Takrat, če možgani so mu izvreli,
človek je umrl in bil je konec.
Zdaj pa vstajajo, na glavi dvajset smrtonosnih ran,
in nas s stolóv pehajo. To je čudno bolj kakor tak umor.
Proč! Stran izpred oči!
Kosti so ti brez mozga, mrzla kri!
Pogled ne sije v srepih teh očeh.
Strašna senca, proč! Slepilo neresnično, proč!
Tako...
Ni ga.
In spet sem mož.
Nikar nad mano ne strmite.
Čudno imam slabost. Kdor me pozna, mu ni mar.
Veselje si prepodil, lepo družbo razdrl s čudaškim si vedenjem.
Je mogoče, da stvari bi take obsenčile nas kot oblak poletni
in ne osupnile?
Ob tebi zmeden stojim pred samim sabo,
če pomislim, da moreš gledati prikazni
in rdečih lic ne spremeniš ko v strahu jaz bledim.
Gospod, prikazni? - Nikar, prosim.
Slab je in slabejši. Vprašanja ga vznemirjajo. Vsem zbogom.
Ne glejte na pravila ob odhodu.
Lahko noč. Da kmalu bi odleglo veličanstvu.
Prijazno lahko noč vsem skup!
Krvi bi rado.
Se pravi.
Kri za kri.
Baje so skale že se gibale, drevesa govorila.
Vedeži so spretno sklepali iz tajnih znamenje po srakah,
kavkah, vranah razodeli morilca skritega.
Kako je pozno?
Noč se prereka z jutrom za prevlado.
Kaj praviš, da se Macduff ne odzove vabilu našemu?
Si ponj poslal?
Mimogrede sem slišal. Toda pošljem.
Ni ga, v čigar hiši nimam slug podkupljenih.
Jutri pojdem k usodnim sestram. Več mi morajo povedati.
V kri sem zabredel,
če se zdaj ustavim, umazan bom, kakor če vse opravim.
V roko mi sili, kar mi glava sanja,
dejanja hoče brez premišljevanja.
Krepčila vsem mogočem pogrešaš: sna.
Da, pojdiva spat.
Te muke in prevare so strah novinca. Vaja ga zatare.
V dejanjih sva še premlada.
Čas je.
JUTRI
Palec me srbi, to znači, nekaj zlega sem korači.
Kaj tajne ve polnočne črne vešče,
kaj delate?
Dejanje brez imena.
Rotim vas, kar priznavate, od koder veste že, odgovor dajte.
Da še sam razdor omahne oslabel, odgovorite, kar vprašam vas.
Govori.
Vprašaj. - Me odgovorimo ti.
Bi rajši tu slišal iz naših ust ali od mojstrov?
Pokličite jih, dajte, da jih vidim.
Pari, pari, mešaj, vari.
Ogenj, gôri, kotel, žari.
Pari, pari, mešaj, vari. Ogenj, gôri, kotel, žari.
Prst deteca, ki v jarku nežnega
ubila mati je vlačuga.
Jetra žida bogotaja,
kozji žolč mi dajte sem. kozji žolč mi dajte sem.
In ob mrku luninem mladiko tise, ustnica tatarska, cvri se.
Tu netopirjeva je kri.
Notri daj. - Notri.
Okrog kotla naokrog,
vrzi vanj strupeni sok,
Premogočni bodo čari
v tej peklenski naši šari.
Povej, neznana moč...
On tvoje misli ve, nič ne poskušaj, samo poslušaj.
Macbeth. Macbeth. Macbeth.
Macduffa varuj se.
Varuj se viteza s Fifa.
Kdor koli si, za to svarilo hvala.
V moj strah si brenknil, da še besedo... - Ne da si ukazovati!
Tu je drugi, močnejši od tega.
Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth.
Da tri ušesa imam, bi te poslušal. - Bodi krvav, drzan, odločen bodi.
Smej se ljudem, ker Macbethu ne škodi nobeden, rojen iz žené.
Pa živi, Macduff, kaj bi se te bal.
A dvakrat varne varnosti želim, zato si vzamem od usode pismo.
Ne smeš živeti.
Tako lahko bojazni bledosrčni rečem "lažeš" in spim kljub gromom.
Kaj je to, povej, ki dviga se kakor potomec kralja
in na otroškem čelu nosi obroč z vladarskim pokrivalom?
Le poslušaj, ne ogovarjaj ga.
Macbeth bo nezmagljiv,
dokler ne pride gozd birnamski naskakovat dunsinanske zide.
Nikdar ne, zares.
Kdo bi poklical gozd? Prisilil drevje, z zemljo speto, naj se izruje?
A nekaj srce mi dehti od vas še zvedeti,
če umetnost vam more vaša to povedati:
Bo tej državi Banquov rod kdaj kraljeval?
Več zvedeti ne hôti.
Ste videli te vešče?
Ne, gospod. - Niso šle mimo vas?
Res ne, gospod.
Kuga na zrak, na katerem jahajo!
Prekleti vsi, ki jim verjamejo!
Čul konjski sem topot. Kdo je prišel?
Dva, trije, ki so vam prinesli vest, da je Macduff pobegnil na Angleško.
Na Angleško? - Da, gospod.
Čas, moja strašna dela prehitevaš.
Poslej prvenec moje duše bodi tudi prvenec mojih rok.
Celo sedaj, da misli ovenča delo, kar mislim, bodi.
Macduffov grad naskočim iznenada, zasežem Fife.
Predam ostrini meča ženo mu, deco
in vse uboge duše njegovega rodu.
To ni bahanje.
Preden se sklep shladi, storim dejanje.
Le nič prikazni več!
Samo to pravim, vse šlo je čudno.
Macbeth žaloval je za blagim Duncanom.
Ko bil je mrtev.
In vrli Banquo je prepozno se sprehajal.
In Fleance ga, recimo, je ubil. Saj je ušel.
Le ne prepozno na sprehod! Živi Macduff baje v nemilosti.
Ne veste, kod skriva se, gospod?
Malcolm, sin Duncanov, ki ta tiran mu krati rodna prava,
je na angleškem dvoru.
Tja šel je še Macduff prosit kralja svetega.
Ta poročila kralja so tako razvnela, da pripravlja vojno.
Kak angel svet na dvor angleški zleti
in še pred njim sporôči njega vest,
da nagel blagoslov čimprej se vrne tej naši zemlji.
Ki pod kleto roko tako trpi. Ki pod kleto roko tako trpi.
Kaj ga je sililo v ta beg od doma?
Le potrpljenje! - On ga ni imel.
Beg bil je blazen.
Če ne dejanja, nas dela izdajalce strah.
Ne veste, če bila to modrost je ali strah.
Modrost!
Pustiti ženo in otroke, pustiti dom, pravice vse na mestu,
od koder sam beži?
Ne ljubi nas.
Brez čustva je.
Saj še ubogi stržek, najmanjši ptiček,
bi se bojeval, če so mladiči v gnezdu, zoper sovo.
Draga strina moja, le sebe brzdajte.
A vaš soprog je žlahten, moder, razborit
in vešč vremenskih muh. in vešč vremenskih muh.
Več reči si ne upam.
A čas je krut,
če izdajalci smo brez svoje vednosti,
če govorice prete nam s strahom, in ga ne poznamo,
temveč po burnem morju sem in tja se mečemo.
Prelepa strina.
Očeta ima, vendar je brez očeta.
Fant, oče ti je mrtev.
In kaj boš ti sedaj? Kako boš živel?
Moj oče ni umrl, kar koli praviš.
Je umrl. Kako si najdeš spet očeta?
Pa ti? Kako si najdeš ti moža?
Dvajset si jih kupim na semnju.
Tedaj jih kupiš, da jih spet prodaš?
To govoriš, kar zmore ti vsa pamet. In vendar zate pameti dovolj.
Je bil moj oče izdajalec?
Seveda je bil. - Kaj je to, izdajalec?
Kdor prisega in laže.
In vsak, ki dela to, je izdajalec?
Vsak, kdor dela tako, je izdajalec in mora na vešala.
Kdo jih mora obešati? - No, poštenjaki.
Potem so pa lažniki in prisegači bedaki.
Saj lažnikov in prisegačev je dovolj, da potolčejo poštene in jih pobesijo.
Gospa. - Kako govoriš?
Lepa gospa! Tuja sem vam, poznam pa dobro vašo častno stopnjo.
Nevarnost, se bojim, grozi vam blizu.
Če svetovati sme vam dekla preprosta,
tu ne odlašajte.
Proč vi in mali.
Kam naj bežim? Ničesar hudega storila nisem.
Pa saj res.
Tu sem na tem pozemskem svetu, kjer krivica se često s hvalo plača,
dobro delo pa za nevarno blaznost nam velja.
Kaj torej zanašam se na obrambo žensko, češ da hudega storila nisem?
Kje je vaš mož?
Ne na tako neposvečenem kraju, kjer ga našli bi taki, kot si ti.
Izdajalec je. - To lažeš!
Ne! - Kaj, jajčece?
Ne, ne! Ne!
Ne! Ne! Ne!
Poiščiva si kje samotno senco,
da si bolest izjokava iz prsi. da si bolest izjokava iz prsi.
Mar zgrabiva čvrstó za meč morilni,
in kot moža pravico braniva, ki nam leži na tleh.
Vsak novi dan krik novih vdov,
novih sirot ječanje, novo gorje udarja ob nebo,
da se odziva, kot da čuti s Škotsko
in kot da vzklika z njo vred v bolečinah.
Kar si govoril, je mogoče res.
Ta zlodej, čigar samo ime nam jezik žge,
je nekoč veljal kot pošten.
Kdo tam prihaja?
Moj bratranec. Pozdravljen.
Zdaj ga poznam. Odvrni kmalu Bog nam to, kar nas tuji!
Amen, gospod.
Je Škotska tam ko prej?
Nesrečna zemlja, ki skoraj sebe se boji spoznati.
Ni nam več mati, grob nam je,
kjer smeje lahko se tisti le, kdor nič ne ve.
Kjer vzdih in krik odmeva od neba, a se nihče več zanj ne zmeni.
Kjer je silna bol razburjenje vsakdanje.
Kaj je zadnje hudo?
Kdor eno uro staro zlo razglaša, mu sikajo. Vsak hip rojeva novo.
Kako je moji ženi?
Prav dobro.
In otrokom mojim? - Tudi dobro.
Ni mar tiran razrušil jim miru?
Ne. V miru sem najlepšem jih zapustil.
Ne bodi skopih besedi: kako je?
Ko sem na poti semkaj se z vestmi, ki sem jih težko nosil,
šel je glas, da mnogo vrlih mož je pod orožjem.
Zdaj čas je za pomoč.
Vaše oko na Škotskem bi ustvarjalo vojake, žene bi gnalo v boj,
da se otresle bi strašne bede. - Bodi jim tolažba, da že gremo.
Anglež nam dobri dal je Siwarda z deset tisoč možmi.
Starejšega in boljšega vojaka krščanstvo ne pozna.
Rad za uteho bi vam uteho dal.
A vest imam, ki bi bilo je treba tuliti v puščavo,
kjer ne bi ujelo je uho. - Koga se tiče?
Vseobčnosti? Je mar gorje zasebno, le enih prsi last?
Vsa prava srca ga bridko čutijo,
a glavni delež...
Gre samo vam.
Če meni, mi nikar ne odtegujte ga. Brž mi ga dajte.
Naj ne zavrže vaše me uho,
če bo iz mojih ust prestregel zvok najgroznejši.
Slutim ga.
Vaš grad je bil napaden. Žena in otroci kruto pobiti,
da povem kako...
Položil bi na kup teh srn poklanih še vaše truplo.
Bog usmiljeni.
Čuj, mož,
daj besedo svoji žalosti.
Bolest, ki se v besede ne pretoči, šepeče srcu bednemu, naj poči.
Otroci tudi?
Žena, otroci, sluge, vse, kar so zalotili.
In žena ubita? - Rekel sem.
Vzravnaj se. Zdravilo iz maščevanja zvarimo,
da smrtno bolečino ozdravimo. - On nima otrok.
Vsi prelepi malčki?
Si rekel vsi?
Peklenski jastreb. Vsi?
Vse piščance mile in njih mater na en divji zalet?
Prebori to kot mož. - Preboril bom.
A tudi čutiti moram kot mož. A tudi čutiti moram kot mož.
Ne le spominjati se, da je bilo, kar mi bilo tako je dragoceno.
Nebo je gledalo in ni se zanje zavzelo?
Grešnik Macduff.
Zaradi tebe so vsi udarjeni. Zavoljo mojih krivd, ne njihovih,
jim padel je uboj na duše. Mir jim bodi. - S tem si nabrusi meč,
žalost v srd obrni. Ne topi si srca, razvnemi ga.
O, zdaj bi ženska bil z očmi, z jezikom širokoustnež.
Toda, mili Bog, prepreči vsak odlog,
obraz v obraz postavi me, s tem zoprnikom Škotske.
V doseg postavi mojemu ga meču.
Če uteče...
Mu oprosti še nebo.
Kdaj je zadnjič tako hodila? - Odkar je odšlo veličanstvo na vojno.
Videla sem, kako vstane iz postelje, si ogrne nočno haljo,
odpre predal, si vzame papirja,
ga pregane, piše nanj, bere.
Potem zapečati in se vrne v posteljo.
In ves ta čas v prav trdnem spanju.
V tem dremotnem nemiru, razen da je hodila okrog in drugo delala,
ste jo slišali kdaj govoriti?
To, gospod, česar ne maram za njo ponavljati.
Niti vam niti komur koli.
Ker nimam prič, da bi moje besede potrdile.
Lejte, tam prihaja.
Prav tako kakor vselej. Kakor resnično sem živa, trdno spi.
Opazujte jo. Stopite sem. - Vidite, oči so ji odprte.
So, a vid ji je zaprt. - Od kod ima to luč?
Neprestano ima luč poleg sebe. Tako je ukazala.
Kaj dela zdaj? Glejte, kako si mane roke.
To je že njena navada, Tako dela tudi četrt ure.
Tu je še ena lisa. - Poslušajte, govori.
Stran, prekleta lisa! Stran, pravim!
Ena, dve.
Potem pa je čas, da se to stori.
Pekel je teman.
Fej, soprog, fej! Vojak, pa ga je strah?
Kaj se nam je bati, kdo to ve, ko ne more visokosti klicati na odgovor.
Kdo bi si bil mislil, da ima ta starec toliko krvi v sebi?
Fifski vitez je imel ženo. Kje mu je zdaj?
Kaj?
Nič več o tem, gospod moj, nič več o tem.
Pojdite. Izvedeli ste, česar ne bi smeli.
Ona je govorila, česar ne bi smela. To vem zagotovo.
Tukaj diši še vedno po krvi.
Vse arabske dišave ne bi dale tej drobni roki prijetnega vonja.
Kako je vzdihnila!
Težko breme ima na srcu.
Ta bolezen se odteza moji umetnosti.
A sem poznal ljudi, ki so hodili v spanju in umrli pobožno v svoji postelji.
Bog nam oprosti vsem.
Umij si roke, obleci si nočno haljo. Nikar ne bodi tako bled.
Še enkrat ti pravim. Banquo je pokopan in ne more iz groba.
Zlo se šepeče.
Nenaravna dela rode bolezni nenaravne.
Kužen se duh blazinam gluhim spoveduje.
Nji treba bolj duhovnika kot zdravnika.
Ali pojde sedaj spat? - Naravnost.
Nekdo trka na vrata. Pojdi, pojdi!
Daj mi roko.
Kar je, se ne da spremeniti.
Spat.
Kak les je to pred nami? - Birnamski.
Angleške čete, ki jih vodi Malcolm,
njegov stric Siward in junaški Macduff, so blizu. V njih maščevanje plameni.
Kaj dela samosilnik? - Veliki Dunsinane močno utrjuje.
Baje blazni. Manj sovražni to imenujejo pogumno besnost.
Gotovo pa stvari čezmerne svoje ne more stisniti v opas redu.
Zdaj čuti, da lepé se mu na rokah umori tajni.
Ti, katerim ukazuje, delajo vse na ukaz, ničesar iz ljubezni.
Zdaj čuti, da časti vise na njem
kot velikanov plašč okrog tatiča pritlikavca.
Vrag te počrni, mlečnolici spak!
Od kod imaš to gosjo polt?
Deset tisoč... - Gosi, capin?
Vojakov. Vojakov.
Daj, ščiplji se v obraz, da si bojazen prerdečiš, bledica paglava.
Kakšnih vojakov, bebec?
Smrt ti v dušo. Ta tvoja lica, bleda kakor rjuha, strah pridigajo.
No, kakšnih vojakov, ti sirotka?
Angleška vojska, če izvolite. - Odnesi proč to lice.
Seyton!
Srce boli me, kadar gledam. Seyton!
Ta sunek me utrdi ali pahne.
Živel sem dosti dolgo.
Moja pot zašla je med suhljad, med žolto listje.
Kar naj spremljalo bi stara leta
kot čast, ljubezen, sluštvo, verni drugi,
to me ne čaka.
Seyton, še kaj novic? - Vse so potrjene, kar jih je javljenih.
Boril se bom, da mi s kosti otešejo meso.
Daj mi oklep. - Ni vam ga treba še.
Opnem si ga, Več konj razpošlji.
Vse okrog preglej, pobesi vse, ki govore o strahu.
Daj mi oklep!
Kaj je z bolnico, doktor? - Tako ni bolna
kot vznemirjena od domišljij, ki se gnetejo ji v dušo in rušijo sen.
Ozdravi jo. Ne moreš mar pomagati bolni misli,
ne iz spomina ukoreninjene bolezni izruvati?
Iz možganov izbrisati nje blodenj in s pozabivnim sladkim protistrupom
snovi, ki ji teži srce, izčistiti?
V tem mora si bolnik pomoči sam.
Zdravila vrzi psom! Jaz jih ne maram.
Seyton! Razpošlji!
Smrt in poguba mi srca ne gane,
dokler les birnamski na Dunsinane ne vstane.
Vojak si vsak ureži vejo in jo pred sabo nosi.
To storimo.
Baje tiran samozavestno čaka na Dunsinanu
in vzdržati kani tam naš naskok. - To mu je glavna nada.
In kar mu služi, služi mu po sili. A srca vsa odpala so od njega.
Na vnanji zid zastave potaknite,
geslo je še: "Gredo!"
Naš čvrsti grad oblegi roga se.
Tu naj leže, da glad in mrzlica vse ugonobi.
Vodite prve vrste.
Jaz in hrabri Macduff prevzameva, kar po načrtu je treba še storiti.
Brž naša moč s tiranovo se zgrabi.
Naj nas porazi, če smo borci slabi.
Naprej, na boj!
Kar sem!
Da jih niso odpadniki podprli, z brado ob brado bi jim šli nasproti
in jih domov pognali.
Dovolj smo blizu!
Z listnatimi ščiti zdaj proč in pokažite se, kot ste.
Vse naše trombe govore naj skup,
glasnice za krvavi smrtni hrup.
Kaj je ta hrup?
Ženske kričijo, moj gospod.
Okus strahu sem malone pozabil.
Bil čas je, ko sem ves oledenel, če nočni krik sem čul.
Ob grozni zgodbi lasje so kot živi mi zaštrleli.
Od kod ta krik?
Gospod, kraljica je umrla.
Naj bi bila pozneje umrla...
Bil boljši čas za tako bi besedo.
Le jutri in spet jutri in spet jutri
počasi plazi se od dne do dne
do zloga zadnjega v zapisku časa.
Prav vsi naši dnevi včerajšnji svetili norcem so v trohljivo smrt.
Le ugasni, ugasni, kratka luč.
Življenje je potujoča senca,
beden glumec, ki se razpreza svojo urico po odru,
in potem o njem ni sluha. Le pravljica je, ki bedak jo pravi.
Vsa zvočna, vsa burna, brez pomena.
Milostni knez, imam vam sporočiti, kar sem videl, toda ne vem kako.
No, kar povej.
Ko sem na straži stal na griču tam, ozrem se proti Birnamu
in zdajci, kot da se giblje gozd.
Naj čutim vašo jezo, če ni res.
Tri milje daleč gre, sami poglejte. Gaj potujoč.
Če se lažeš,
na prvem boš drevesu visel živ, da glad te izsuši.
"Ne boj se, dokler birnamski ti les na Dunsinane ne pride."
Zdaj pomika les se proti Dunsinanu.
Orožje dajte mi, orožje!
Če tega zatrdilo mi ne laže,
ostati ne bežati mi ne kaže.
Bij, plat zvona!
Rjuj, veter! Môri, srd!
Z oklepom na hrbtu me vrzi, smrt.
Kako ti je ime?
Strah te ga bo. - Ne.
Če ni vroče bolj kot ktero koli hudičevo.
Ime mi je Macbeth.
Sam vrag spregovoriti ne bi mogel ušesu mojemu bolj mrzkega.
Niti bolj strašnega. - Lažeš, tiran zavrženi!
S tem mečem ti dokažem, da lažeš.
Tebe je rodila ženska.
Obrni se, peklenski pes, nazaj!
Med vsem sem le tebe se ogibal. A pojdi proč,
preveč mi je obtežena duša s tvojcev že krvjo.
Nimam besed.
Moj glas je v mojem meču.
Nizkotnik, prekrvav za vsak izraz.
Meni je začarano življenje in nihče iz žene rojen mi ga ne stre.
Obupaj nad tem čarom.
Angel, ki si služil mu doslej, naj ti pove,
da je Macduff pred časom izrezan materi bil iz života.
Jezik preklet, ki mi je to povedal.
S tabo nočem se bojevati. - Pa vdaj se, šleva.
Ne vdam se, da tla poljubljal bi pred Malcolmom
in bi drhal metala name kletve.
Čeprav les birnamski je k Dunsinanu prišel
in tebe ženska ni rodila, poskusim zadnje.
Za menoj, Macduff.
K vragu z njim, ki prvi krikne: "Stoj!"
Zdrav, škotski kralj!
VŠEČKAJTE NAŠO FACEBOOK STRAN: Crazy Srbin Production
Po prevodu Otona Župančiča priredila Lorena Dobrila
Odlomek iz Kralja Leara po prevodu Mateja Bora
Tehnična Obdelava: FACEBOOK-CRAZY SRBIN PRODUCTION
PO TRAGEDIJI WILLIAMA SHAKESPEARA