МІРАМАКС ФІЛМЗ представляє
виробництво ЛОУРЕНСА БЕНДЕРА
фільм ГАСА ВАН СЕНТА
РОБІН ВІЛЬЯМС
МЕТТ ДЕЙМОН
РОЗУМНИК ВІЛЛ ХАНТІНГ
БЕН АФФЛЕК
СТЕЛАН СКАРСГАРД
МІННІ ДРАЙВЕР
КЕЙСІ АФФЛЕК КОУЛ ХАУЗЕР
композитор ДЕННІ ЕЛФМАН
оператор ЖАН-ІВ ЕСКОФФЕР
продюсер ЛОУРЕНС БЕНДЕР
автори сценарію МЕТТ ДЕЙМОН та БЕН АФФЛЕК
режисер ГАС ВАН СЕНТ
МАССАЧУСЕТСЬКИЙ ТЕХНОЛОГІЧНИЙ ІНСТИТУТ
...еф ікс у квадраті ді ікс.
Будь ласка розв’яжіть це рівняння до наступного заняття.
Я знаю, що ви проходили це на молодших курсах,
та зайвим це не буде.
Дякую, Стівене.
Я також записав ряд Фур’є на дошці в коридорі.
Сподіваюся, до кінця семестру хтось із вас зможе довести цю теорему.
Той хто це зробить не тільки матиме мою повагу...
а й зробить великий крок до світової слави...
імена переможців надрукують...
у журналі технологічного інституту Массачусетсу.
Ваші попередники стали нобелівськими лауреатами
в галузі математики...
знаними астрофізиками і навіть професорами цього інституту.
На сьогодні це все. Якщо маєте питання...
Том на усе відповість.
ЛЕГКІ ОБІДИ
Привіт, Вілле. Крістен, привіт.
- Як справи? - Нормально.
Учора я обламався з Кеті.
- Ти? - Так.
- Чому? - Не знаю.
- Кеті! - Що?
Чому ти вчора мені не дала, як завжди?
Пішов ти...
зі своїми ірландськими замашками.
Думаєш я стрибатиму на твій ’’Крихітний Агрегат’’?
- Іди додому і потренуй його. - Крихітний Агрегат!
К-Крихітний!
У неї немає одного зуба.
І зі шкірою проблеми.
Два проти п’яти, що Морган із нею одружиться.
Скільки можна вовтузитись із нареченою свого друга.
Так не годиться. Ти куди?
Я краще піду.
Та облиш, ще тільки десята.
Я стомився.
Дурепа.
Ірландські замашки.
Ти мені так спину відіб’єш.
То грай як слід! Захищайся.
Ти мене розізлив.
Думаєш я боюся? Просто ти паршиво граєш.
Наступного тижня, Кейсі чергує у барі у Гарварді.
- Треба сходити. - Що ми там робитимемо?
Хтозна.
Влаштуємо бійку зі студентами. До речі, ти на них схожий.
Чого ти?
- Хочеш мене роздратувати? - Давай!
Ось так.
ВІТАЄМО ВИПУСКНИКІВ 1972 РОКУ
- Професоре Лембо? - Так.
Я слухаю ваш курс.
Ми з факультету точних наук.
Підійдіть. Сьогодні субота.
Може вип’ємо.
Можливо.
Нам не терпиться дізнатися...
- Що дізнатися? - Хто довів теорему.
Усе правильно. Хто це зробив?
- Джек? - Це не я.
- Немеше? - Ні.
- Ну ж бо, Джої! - Макнамара веде.
Кидай вже!
- Джої, біжи! - Біжи!
Швидше! Ну хто так бігає!
Давай подвійний. Вперед.
Моргане, хто це?
Гарні сіднички.
Прекрасні.
Що це за тип?
Із довбаним італійцем. Вілл його знає.
Кармайн Скарпалья.
Часто лупцював мене в дитсадку.
Він. Так.
Може ходімо?
- Хочеш з нею потеревенити? - Пішла вона.
- Я хочу гамбургер. - Їдьмо до Келлі.
Моргане, я не поїду туди заради офіціантки.
Це 15 хвилин.
Тобі такі дорогі ці 15 хвилин?
Подвійний бургер.
Чаку, я хотів подвійний бургер.
Стули пельку!
Що значить твій? Я його купив.
Скільки в тебе грошей?
Я ж казав, що у мене немає грошей коли ти забирав решту.
Годі мене довбати. Дай сандвіч і замовкни.
Тоді дай мені 16 центів.
Сандвіч стане твоїм, коли ти за нього заплатиш.
Хай полежить.
Щодня даватимеш мені по шість центів.
І за тиждень забереш свій сандвіч.
Ну чому ти такий паскуда?
А ти думав я фея?
Саме час поставити тебе на лічильник.
Так було і з диваном.
Твоя мати платила мені по десять баксів,
і тепер він її.
То ти даси мені поїсти чи ні?
Вдавися ти своїм бургером.
Пригальмуй, Чаку.
Що там?
Ще не знаю.
Так, ти страшило!
Стули пельку.
Ми могли врізати їм 15 хвилин тому, на стадіоні.
У нас обід.
- Замовкни і ходімо. - Я не піду.
- То не йди. - Я не піду.
Ходімо, Моргане.
Якщо за дві секунди не вийдеш, тобі гаплик.
Кармайне, це - я, Вілл.
Ми разом були у дитсадочку.
Вріж йому. Вріж. Сильніше. Вріж йому.
Здохни! Добий його.
Копи!
Ходімо.
Тихіше, брате, тихіше.
- У чому річ хлопці? - Чого приїхали?
Легше. Легше.
Дідько!
Мені здається чи вас побільшало?
Я розумію, що ви прийшли не лекцію слухати,
а щоб побачити загадкового генія математики.
Тож, зійди до нас
наш безіменний герою, отримуй свою винагороду.
Прикро вас розчаровувати але...
сьогодні ми не дізнаємось ім’я цього героя.
І все ж мушу визнати, що нам із колегами
знадобилося 2 роки, щоб довести цю теорему.
І мені сумно.
Бо ще вчора я кинув виклик, а сьогодні мене здолав невідомий геній.
МУНІЦИПАЛЬНИЙ СУД
Привіт. Коли суд?
Наступного тижня.
Даруйте.
- Що ти робиш? - Даруйте.
Це людська праця. А не дошка для каракулів.
- Ану стій! - Пішов ти!
Теж мені розумник. Як тебе звати?
Господи.
Все правильно.
Тільки йолоп міг завалити таку роботу.
Хіба так важко ялозити шваброю по підлозі?
Тебе самого звільнили.
Звільнили, бо у нас скорочення штату.
Скорочували безмозглих ледарів.
Замовкни. Тебе частіше ніж нас звільняють.
- Зате зараз у мене хоч якась робота. - Так.
Чому тебе звільнили, Вілле?
Скорочення штату.
Попрошу дядька взяти тебе до себе.
- Зможеш? - Що?
Я вчора просив тебе знайти мені роботу.
А я вчора відмовив.
- Привіт, Кейсі! - Привіт, Кейсі!
Це і є Гарвардський бар?
Я думав тут будуть рівняння на стінах.
Мені, будь ласка, ваше найкраще розливне пиво.
Піду потеревеню з тими, що в кінці бару.
- Може зачарую. - Знайди і нам когось.
- Привіт. - Привіт.
- Як воно? - Добре.
- То ви тут- - Часто буваєте?
- Часто? - Не дуже. Час від часу.
- Студентки? - Так.
Точно.
- Ми з тобою в одній групі. - Так. В якій?
- З історії. - Можливо.
Упевнений, що так.
Ти не повинна мене пам’ятати.
Я прийшов сюди не тому, що я - геній.
- Хоча я не дурень. - Привіт.
- Привіт, як життя? - Добре.
Який кажеш предмет ти з ними слухаєш?
Історію.
Просто історію?
У курсів зазвичай довша назва.
Це загальна історія. Послухай. Цікаво.
І як, подобається?
Як на мене він, надто вже елементарний.
Елементарний. Не сумніваюся.
Я пам’ятаю це заняття. Якраз між перервою та обідом.
Кларку, іди геть.
- Розслабся! - Забирайся!
- Я заводжу нових друзів. - У тебе проблеми?
Ні, ні, ні. Ніяких проблем.
Я думав ти поясниш мені розвиток економічного ринку південних колоній.
Бо на мою думку - основною метою Революційної Війни,
між Англією та Америкою було захоплення південних колоній.
Бо в той час вони досі були аграрно-докапіталістичними.
Так думає, хіба що першокурсник.
Який вивчає Марксистську історію - Піта Гаррісона.
Ти зміниш свою думку коли почитаєш Джеймса Лемона.
Він пояснює зв’язок економіки південних колоній
з капіталізацією 40-вих років 18 століття.
Мине рік і ти цитуватимеш Гордона Вуда,
який говорив про передреволюційну утопію...
та ефективність росту капіталу, під час військової мобілізації.
Не цитуватиму, бо Вуд недооцінював...
соціальні суперечності...
Він недооцінював суперечності
засновані на багатстві, особливо успадкованому.
Ти це вичитав у Вікерса, 98 сторінка.
Я теж його читав.
Ти і далі його цитуватимеш? Чи в тебе є і своя думка?
Чи це модель поведінки?
Приходиш до бару і починаєш видавати чужі думки за свої.
Аби справити враження на дівчат?
І принизити мого друга?
Мине 50 років і ти усвідомиш дві важливі речі.
Перше - так робити не можна.
І друге - ти викинув $150 000 на освіту...
яку за $1,50 можна знайти у міській бібліотеці.
Так, але у мене буде ступінь,
а ти продаватимеш моїм дітям картоплю фрі,
на гірськолижному курорті.
Можливо, зате я буду оригінальним.
Якщо у тебе якісь проблеми, можемо поговорити на дворі.
Ніяких проблем. Все добре.
- Добре? Круто. - Так.
Так тобі і треба.
Він у нас розумник.
Був тут три хвилини і вже вляпався.
Я це зроблю. Я зможу.
- Усе чудово Джиммі. - Радий знайомству.
Ми майже домовилися, але потім Чак і Біллі одну з них образили...
Вона сказала, що я товстий і у мене гидка зачістка.
І я її послав.
Здається жука проковтнув.
Привіт.
- Ти - ідіот. - Що?
Ти - ідіот.
Я 45 хвилин чекала коли ти підійдеш.
Я стомилася і хочу додому.
Я більше не можу на тебе чекати.
- Я Вілл. - Скайлар.
Скайлар.
До речі, той тип-
клон Майкла Болтона...
він не з нами.
Це я помітив по вашому виразу обличчя.
Ясно. Мені час іти.
Завтра рано вставати, викину ще пару тисяч на освіту.
- Я не тебе мав на увазі. - Облиш.
Це мій номер.
Може сходимо якось на каву.
Авжеж. Наїмося цукерок.
Тобто?
Подумай сама, це те саме, що пити каву.
Справді. Що ж.
Бувай.
Стійте. Це той тип.
Чекайте.
Начистимо йому пику...
Хочеш анекдот?
Так.
У мене її номер! Як тобі такий поворот?
Даруйте.
Це господарський блок?
Так. Чим можу допомогти?
Я шукаю студента, який тут працює.
Студенти тут не працюють.
Може ви його знаєте, - невисокий,
- ось такий на зріст. - Ви з якого корпусу?
З другого.
Якщо у вас щось поцупили, я...
Ні, ні. Мені потрібне тільки ім’я.
Я не можу назвати вам ім’я не знаючи причини.
Це професор Лембо.
А це професор Хейс.
Томе, не треба.
Це важливо. Будь ласка.
Сьогодні він не з’явився на роботу.
Йому знайшли місце через його інспектора.
Інспектора?
ПРОГРАМА ЗАЙНЯТОСТІ ПРИ УМОВНО-ДОСТРОКОВОМУ ЗВІЛЬНЕННІ Так. Дільничного.
Дякую.
Бовдур.
Такі випадки, Ваша Честь, зафіксовані ще у 1789 році,
обвинувачений мав право захищатися самостійно,
особливо коли йшлося про захист своє свободи від тиранії.
Ваша Честь, Генрі Ворд Бічер писав у 1887 році...
- Даруйте. - Зараз 20-те століття.
Ми в суді, а не в цирку.
Я маю право говорити на свій захист, сер,
це записано у Конституції сполучених штатів.
Я знаю Конституцію.
’’Свобода’’, якщо ви забули - це право душі дихати.
Без нього людське життя опиняється в небезпеці.
- А людина стає - скопцем. - Ким?
- Я продовжу, Ваша Честь. - Синку, тепер моя черга.
Я десять хвилин читав твою біографію.
Аж не віриться. Червень 1993 - напад.
Вересень 1993 - напад.
Лютий 1994 - викрадення автомобіля.
І ти також захищався самостійно.
Справу закрито за статтею:
’’Неправильне використання коня та карети’’, закону 1798.
Жартую.
Січень 1995 - знущання з поліцейського.
Арешти, грабунки,
непокора державним органам влади.
Щоразу відпускали через брак доказів.
І тебе неодноразово переводили у дитячі будинки.
Але згодом забирали звідти, через жорстоке побиття.
Інший суддя не зважав би, але...
ти вдарив копа.
Тебе посадять за грати.
Вирок оскарженню не підлягає. Застава $50 000.
- Дякую. - Усім встати.
- Алло. - Скайлар?
- Так. - Привіт, це Вілл.
- Хто? - Вілл.
Пам’ятаєш, кумедного, типа з бару.
Не пам’ятаю нікого хто відповідав би цьому опису.
Я б запам’ятала.
Ти мене розкусила.
Я той потворний, товстий, беззубий невдаха...
який увесь вечір до тебе клеївся.
Вілл! Я згадала.
Як справи?
Чому не дзвонив?
- Слухай, я- - Як справи, любчику?
Чекай.
Як життя? Не хочеш мою попку?
- А я тебе пам’ятаю. - Як життя?
Зовсім не хочеш.
Так, вибач. Я подумав може, ми кудись
сходимо цього тижня.
Посидимо в кафе. Поїмо цукерок.
Заманлива пропозиція.
Так?
Звісно. А де ти?
Взагалі-то сама ти ніколи не здогадаєшся,
ти часом не на юридичному?
- Сідай. - Дякую.
Хороша була розмова.
А ти тут що забув?
Я Джеральд Лембо.
Професор, якого ти послав під три чорти.
І якого дідька ти хочеш тепер?
Я розмовляв із судією
і він погодився відпустити тебе на поруки.
- Справді? - Так.
- За двох умов. - Яких?
Перша - ми щотижня зустрічаємось.
Навіщо?
Хочу ближче з тобою познайомитись.
А ти познайомишся...
з комбінаторикою,
математичними межами.
Звучить заманливо.
А друга умова...
ти зустрічатимешся із психотерапевтом.
І я за це відповідальний.
Порушивши одну з цих умов, ти знову опинишся за гратами.
Добре. На математику я ще згоден,
але ніяких терапевтів.
Але ж це краще, ніж гнити у в’язниці?
Я прочитав вашу книжку, у ’’Майка’’ та сама проблема,
що і у ’’Чеда’’, біржового маклера.
Цілковита правда.
Від початку до кінця. Молодець, Вілле.
Дякую.
Вілле, я нікого не звинувачую.
Не наліплюю ярлики,
але вони псують ваш потенціал.
Більше ніяких витівок.
Ніяких злочинів та хуліганства.
Ваша правда. Боже, це правда.
Так легко я від вас не відчеплюся.
Розкажіть мені більше, Вілле.
Я часто дозволяв собі певні вчинки.
Які вчинки?
Такі, які краще приховувати від людей.
- Ви ховалися? - Ні.
Навпаки, бував у різних місцях. Спілкувався.
- Он як. Що це за місця? - Нічні клуби.
Чудово. А далі. Що це за клуби?
Щось типу - Фентезі.
Фентезі. Хороший клуб. Далі.
Коли ти заходиш-
музика тебе аж пронизує.
Хаус-музика. + Бум, бум, бум +
І ти починаєш танцювати.
- Бум, бум, бум. - Так.
Тобі важко приховувати, що ти - гомик?
Що ви таке верзете? Що?
Слухай, старий, хвилину тому ти хотів на мене накинутись.
Накинутись? Я?
Мені шкода тебе розчаровувати, Вілле, але...
Слухай, у мене з цим немає проблем.
І мені начхати, що спиш з чоловіками.
Що ти верзеш? Що значить сплю з чоловіками?
Складна теорема як симфонія.
Вона дуже еротична.
Треба ж.
- Генрі. - Привіт, Джеррі.
Знаєш, я більше не можу працювати задарма.
Що сталося?
Наступного тижня у мене зйомки на телебаченні.
Мені ніколи розмовляти з цим психопатом.
Повний бовдур.
Генрі.
Добре, тепер ти у своєму ліжечку, Вілле.
Скільки тобі років?
Сім.
Що ти бачиш?
Щось у моїй кімнаті.
Що це?
Якийсь силует. Він до мене наближається.
Ти в безпеці, Вілле.
Він там. Він мене торкається.
Чого саме торкається?
Все десь там у низу.
Я хвилююся.
Не бійся, Вілле.
Ми починаємо танцювати.
Ми танцюємо і це так гарно.
Ми любимо один одного, поки сонце не сховається.
+ У небі літають зірки +
+ Який прекрасний + + полуденний відпочинок +
Господи.
+ Полуденний відпочинок + + У небі літають зірки +
Вибач, Еріку.
У мене є важливіші справи.
+ Полуденний відпочинок + Усього один танець, Ріку!
Ти майже мене загіпнотизував.
- Облиш, Вілле. - Він вже пішов.
Ви не можете мене за це сварити.
Я просив тебе з ним співпрацювати.
Подивись мені в очі.
- Припини, Вілле. - Мені не потрібна терапія.
Годі. Забирайся!
Вранці я дзвонив Мелу Вайбранту.
- Він не допоможе. - І що ти робитимеш?
- Є одна людина. - Хто?
Ми разом- ми жили в одній кімнаті, в коледжі.
ДЕРЖАВНИЙ КОЛЕДЖ БАНКЕР ХІЛЛ
Довіра - це основа стосунків.
Це вкрай важливо у клінічних випадках.
Чому довіра - це головна умова...
для прориву до пацієнта?
Морін, годі жувати і приєднуйтесь до нас.
- Вінні. - Бо довіра...
Довіра - це життя.
Нічого собі. Проникливо. Дякую, Вінні.
Наступного разу візьмеш конспект у брата.
Якщо пацієнт не впевнений, що може тобі довіряти
він не буде з тобою щирим.
Тоді немає сенсу його лікувати.
Якщо пацієнт вам не довіряє, він - ніколи з вами не переспить.
Це має бути метою кожного психотерапевта.
Трахай їх, поки стоїть. Ось мій девіз.
- Привіт, Шоне. - Привіт, Джеррі.
Леді та джентльмени до нас спустився сам геній.
Професор Джеральд Лембо.
Нагороджений медаллю за досягнення в комбінаторній математиці.
Привіт.
Медаль у цій галузі - висока нагорода.
Щось на кшталт Нобелівської премії.
Тільки її вручають раз на чотири роки.
Це дуже престижна та знакова винагорода.
Що ж, на сьогодні це все. Зустрінемось у понеділок.
Ми поговоримо про Фройда.
І проте навіщо він приймав кінські дози кокаїну.
Дякую.
- Як справи? - Радий тебе бачити.
Я теж дуже радий.
- Шоне- - Так?
У мене є для тебе дещо цікаве.
Що хочеш здати кров і сечу?
Чому ти не приїжджав на зустрічі?
Ти ж знаєш- Я зайнятий.
- Нам тебе бракувало. - Справді?
Коли ми бачилися востаннє?
Перед смертю Ненсі.
Так, вибач.
Тоді я був у Парижі. На цій бісовій конференції.
Я бачив фото. Там гарно.
Іди сюди. Іди сюди.
- Сюди йди. - Хороший кидок.
То тебе відпустили чи як?
Відпустили на випробний термін з перевіркою двічі на тиждень.
Жартуєш. Теж мені красень.
Моргане! Здавайся!
Білле, злазь з нього. Ми так гру прогавимо.
- У мене кожна хвилина розписана. - Цей хлопець неймовірний.
Я ніколи такого не бачив.
Що у ньому неймовірного, Джеррі?
- Чув колись про Раманухана? - Так. Ні.
Це чоловік.
Він жив більше 100 років тому. В Індії.
Крапки, а не пір’я.
Жив у якихось нетрях.
У нього не було ані освіти, ані доступу до наукових праць.
- Сер. - Трохи.
Та йому до рук потрапила стара книжка з математики,
і за допомогою цього підручника він навчився
доводити найскладніші математичні теореми...
присоромивши знаних математиків.
Ланцюговий дріб. Це його робота.
- Він послав її Харді у Кембридж. - Справді.
І Харді відразу розгледів у ньому генія.
Привіз його до Англії,
кілька років вони працювали разом,
створюючи нечувані математичні теорії.
Цей Раманухан був генієм.
Він був генієм, Шоне. І цей хлопчина теж.
Тільки він трохи замкнутий.
Мені потрібен хтось, хто зможе до нього пробитися.
- Тобто я? - Так, ти.
Чому?
- Бо у вас схоже минуле. - Яке минуле?
Ви з одного міста.
- Він із Сауті? - Так.
Геній із Сауті.
Скількох фахівців ти вже обійшов?
П’ятьох.
- Я вгадаю. Баррі? Генрі? Рік? - Так. Так.
Шоне, благаю.
Зустрінься з ним, раз на тиждень.
Будь ласка?
З ним як і в покері.
Не можна відкривати карти.
Він би прочитав твою книгу, якби знайшов її.
Її важко знайти.
- Привіт, Вілле. - Привіт.
Це Шон Магвайєр. Вілл Хантінг.
Як життя? Почнімо.
Так, почнімо.
Я хвилююся. Починайте мене лікувати.
- Залиште нас? - Авжеж, Томе.
- Ти теж, Джеррі. - Авжеж.
Як ти?
З якого ти району в Сауті?
- Мені у вас подобається. - Дякую.
Ви дійсно користуєтесь цими книжками,
чи це ви так хизуєтесь перед такими як я?
- Любиш книжки? - Так.
- Щось із цього читав? - Не знаю.
- Маю на увазі ці книжки? - Мабуть ні.
А на верхній полиці?
- Читав. - Молодець.
І що ти про них думаєш?
Я не книжки переказувати прийшов.
- Вони твої. Сам і читай. - Я читав.
- Багато часу мабуть витратив. - Так, багато.
’’Сполучені штати - Повна історія. Том перший’’.
Господи.
Хочеш справжню історію,
почитай Говарда Зінна - ’’Історія народів сполучених штатів’’.
Незабутня книжка.
Краще ніж роботи Чомскі. Що ти про них скажеш?
Ви психологи мене дивуєте.
Викидаєте скажені гроші,
щоб оточити себе ідіотськими книжками.
Дурня, а не книжки.
- Які тоді не дурня? - Від яких волосся стає дибки.
У мене вже мало волосся.
Краще встроми собі цигарки в дупу, більше користі
буде для здоров’я.
Заважатиме мені на заняттях з йоги.
- Займаєшся йогою? - А ти качаєшся?
- Так. - Фірма Наутілус?
- Ні. У вільній вазі. - Справді? У вільній вазі?
- Так, вже давно. - Скільки вижимаєш?
- 285. А ти? - Це ти малював?
- Так. Малюєш? - Ні.
- Ліпиш? - Ні.
Подобається мистецтво?
- А музика? - Лайно а не картина.
Чому ти так думаєш?
Ці довгі лінії та мотиви імпресіонізму
утворили напрочуд заплутану композицію.
Тут є щось від Вінслова Гомера, але біля човна дуже мало білого.
Моне теж не був досконалим.
- Мене не це привабило. - А що?
Колір.
Знаєш, що найцікавіше?
Це розмальовка.
Розмальовка? Мене зачепили кольори.
Он як. І що з ними?
Упевнений, тієї миті ти був ладен відрізати собі вухо.
- Справді? - Так.
Може переїхати на південь Франції і назватися ’’Вінсентом’’?
Кажуть: ’’У шторм будь-який порт підійде’’.
Так.
- Тебе це теж стосується. - Як це?
Може ти в епіцентрі шторму. Сильного довбаного шторму.
Небо нависає просто над головою.
Хвилі - накривають твій човник.
Троси от-от відірвуться.
Ти мочишся у штани. З останніх сил шукаючи гавань.
Ти ладен на усе, щоб врятуватись.
Тому ти і став психологом.
Так і було.
А тепер до роботи. Ходімо.
Може ти побрався не з тією жінкою.
Думай, що кажеш!
Стеж за словами, вождю.
І це все, вождю?
Ти побрався не з тією жінкою.
Що трапилося? Вона від тебе пішла?
Може вона спала з іншим типом?
Ще одне слово про мою дружину я тебе вб’ю.
Своїми руками задушу. Второпав, вождю?
- Час вичерпано. - Так.
Вільно, джентльмени.
Як ти?
Я зрозумію, якщо ти відмовишся.
Четвер, у 16:00. І дивися щоб цей хлопчина був тут.
Так.
Дякую.
Вам пасують ці окуляри.
- Дякую. - Краса.
Завжди мріяла про блакитні очі.
Чудово.
Я виросла в Англії, ходила в чудову приватну школу.
Це була прогресивна, сильна, прекрасна школа.
Потім Гарвард. Медична школа.
І знаєш, що я зрозуміла?
У підсумку, - мій мозок обійдеться мені у $250 000.
Страшна цифра, так?
Принесіть мені ще коктейль!
Добре, що твої батьки згодні платити.
Ні. Я сама за все плачу. У мене є спадщина.
І усі ці гроші отримає Гарвард?
Стенфорд. Їду туди у червні, коли закінчу.
Зрозуміло, хочеш використати цього моряка і втекти?
Ні, спочатку я хотіла використати тебе для вивчення анатомії.
Це ще дрібниці.
Показати фокус?
Авжеж.
Добре. Я обіцяв...
Дивись.
Це для тебе, Рудольфе.
Чекай. Потрібна чарівна паличка.
Постукай. Дякую.
Зараз усі кульки зникнуть.
Готова?
Один, два, три.
Бачиш, усі зникли.
Краще виходить коли мені допомагає кролик.
Знаєш, я не часто зустрічався з дівчатами.
Яке нещастя... Для мене звісно.
Розумієш мене?
Я знаю, ти сам так думаєш.
- Зовсім ні. Ні. Зовсім ні. - Думаєш.
Ти чекав пристрасного прощального поцілунку.
Я думав провести з тобою усю ніч.
Та я згоден і на поцілунок.
- Яка великодушність. - Дякую.
Ні, я сподівався на поцілунок.
Тоді чому б нам не зробити це?
- Просто зараз? - Так.
Давай.
Здається, я з’їла твої огірочки.
Знову ти?
Ходімо зі мною.
Що тепер?
Випробування чоловічої дружби? Дуже мило с твого боку.
Тобі подобаються лебеді? Це твій фетиш?
Ми про них сьогодні поговоримо?
Я думав про те, що ти мені тоді сказав.
Про мій малюнок. Пів ночі не спав.
Мені щось відкрилося.
Я впав у глибокий, спокійний сон і відтоді більше про тебе не думав.
І знаєш, що я зрозумів?
- Ні. - Що ти - дитина.
Ти навіть не розумієш про що говориш.
- Дякую. - Пусте.
Крім Бостона ще десь бував?
Ні.
Якби я спитав тебе про мистецтво, ти дав би мені повний звіт...
про кожну книжку з мистецтва, яку ти читав.
Мікеланджело? Ти багато чого про нього знаєш.
Його роботи, політичні погляди. Його стосунки з Папою Римським.
Сексуальну орієнтацію. Основні твори.
Та я упевнений, що ти не знаєш, як пахне в Сикстинській Капелі.
Ти ніколи там не стояв,
і не роздивлявся дивовижні розписи на стелі.
Ніколи.
Якщо я спитаю тебе про жінок,
ти думаю видаси мені усю картину своїх вподобань.
Може ти навіть декілька разів із кимось спав.
Але ти не можеш сказати, як це прокинутись поруч із жінкою...
і відчути абсолютне щастя.
Ти - сильний хлопець.
Та якщо я спитаю тебе про війну, ти сипатимеш цитатами Шекспіра.
’’Знову в бій, друзі мої’’.
Але ти ніколи не був на війні.
Ти ніколи не тримав голову найліпшого друга на коліні...
чуючи його останній подих.
Якщо я спитаю тебе про кохання, ти процитуєш мені сонет.
Але ти ніколи не дивився на жінку з відчуттям власної вразливості.
Ти не знав жінку з якою тобі добре.
Ти не відчував, наче Господь дав тобі янгола,
який врятує тебе від пекельних глибин.
І ти не знаєш, як це самому бути янголом для неї,
так само сильно її кохати.
Пройти з нею через усе. Через рак.
Ти не знаєш, як це два місяці спати
на лікарняному стільці тримаючи її за руку...
бо лікарі по твоїх очах бачать...
що ’’режим відвідувань’’ не для тебе.
Ти не знаєш болю від справжньої втрати,
бо це можна зрозуміти тільки когось покохавши.
Сумніваюся, що ти колись когось кохав.
Дивлячись на тебе,
я не бачу освіченої, впевненої в собі людини.
Я бачу маленького переляканого хлопчика, який наклав у штани.
Але ти - геній, Вілле. Цього не заперечиш.
Можливо ніхто не бачить у тобі цієї глибини.
І ти вирішив, що все про мене знаєш,
бо побачив той довбаний малюнок.
Ти - сирота чи не так?
Думаєш, я знаю про твоє тяжке життя...
про те хто ти і що ти відчуваєш...
тільки тому, що я читав Олівера Твіста?
Хіба ця книга може тебе пояснити?
Особисто я срати хотів на все це...
Бо в тебе я не можу навчитися нічому...
Чого немає у цих чортових книжках.
Поки ти сам не захочеш про себе розказати,
хто ти.
От тоді ти мене і зацікавиш.
Але ти цього робити не хочеш, ти боїшся відвертості.
Сам боїшся того, що міг би розказати.
Твій хід, вождю.
Алло? Алло?
Професор Валенті це ви?
Йолоп.
- Чорт. - Кому ти дзвонив?
- Нікому. Номер забув. - Очманіти.
Стільки мокнути під дощем і забути номер.
Я дзвонив твоїй матері, у секс по телефону.
Просто монетки закінчилися.
Давай без матерів? Я ж твою не чіпаю.
Не смішно, Моргане.
- Тримай монетку. - Сам свою тримай.
- Та годі тобі. - Йолоп.
- Будеш з мене знущатися - вріжу. - І що ти зробиш?
Не кури.
Як це не розмовляли? Ти там годину просидів.
Він просто сидів, рахуючи секунди до кінця зустрічі.
- Незабутнє. - Чому він так вчинив?
Щоб довести свою незалежність.
Це що, давня суперечка хлопчаків з одного району.
Так і є, я не міг заговорити першим.
Ми знаємо вашу теорію, Олександре,
але він знайшов простішу геометричну схему.
Вона не діє.
- Він з’єднав дві вершини. - Але я вмію рахувати.
Не кваптеся з висновками, Олександре.
Джеррі, якщо це зробити у такий спосіб...
Дивіться, я усе написав. Так значно простіше.
Іноді людям щастить.
Ви дуже розумний.
Знаєш, якось я летів у літаку і тут пілот повідомив:
’’Увага, наш політ проходить на висоті...’’, і так далі.
І потім він забув вимкнути мікрофон.
Повертається до другого пілота, і каже:
’’От зараз би когось - трахнути і ще філіжанку кави’’.
Стюардеса стрімголов побігла в кабіну, щоб сказати про мікрофон...
А тип із заднього сидіння їй вслід кричить:
’’Каву не забудь’’.
Ти літав літаком?
Ні, але цей анекдот найкраще сприймається від першої особи.
Я спав з жінками.
Он як. Молодець.
- Добре провів час. - Добре?
Так.
Тиждень тому у мене було побачення.
- І як? - Чудово.
- Далі буде? - Не знаю.
- Чому? - Я їй не дзвонив.
- Ти ще новачок. - Я знаю, що роблю.
- Невже. - Так.
За мене не бійся. Я знаю, що роблю.
Ця дівчина така гарна, розумна, весела.
Вона не така, як ті, з ким я був.
То подзвони їй, Ромео.
Навіщо, аби зрозуміти, що вона - дурепа,
і померти з нудьги? Поки що вона ідеал.
Боюся це зіпсувати.
Може ти ідеал. І сам боїшся себе зіпсувати.
Це дуже складна філософія, Вілле.
Так можна все життя прожити, так нікого не зрозумівши.
Моя дружина пукала коли хвилювалася.
Вона володіла всіма видами ідіосинкразії.
Пукала навіть уві сні.
Вибач, що розказую.
Одного разу в ночі вона пукнула так, що розбудила собаку.
Вона прокинулась і спитала: ’’Це ти?’’.
Я сказав: ’’Так’’. Не міг же я сказати їй правду.
- Боже, вона сама від того прокинулась? - Так.
Боже мій, Вілле.
Два роки минуло після її смерті, а я досі пам’ятаю такі речі.
Та це чудові спогади.
Тепер мені страшенно бракує цих дрібниць.
Особливості її характеру, про які знав тільки я.
Це і робило її моєю дружиною.
Вона теж мені багато чого пробачала.
Також знала всі мої вади.
Люди називають такі речі ’’особливостями особистості’’, та це не так.
Це чудові дрібниці.
Ми самі обираємо тих, кого впускати в наш дивний, маленькій світ.
І ти теж не ідеал.
Дозволь бути з тобою відвертим.
Ця дівчина, з якою ти познайомився, вона теж не досконала.
Головне, чи досконалі ви одне для одного.
У цьому вся суть. Це і є інтимна єдність.
Аби знати чи правильний твій вибір, потрібні дуже близькі стосунки.
А такий старий гівнюк, як я, цьому тебе точно не навчить.
Навіть якби я і знав, такому сикуну, як ти, я нічого не сказав би.
Чому ні? Ти верзеш казна що.
Боже, такого балакучого психотерапевта я ще не бачив.
Я це вивчаю. Але не кажу, що знаю як правильно.
Так.
Ніколи не думав знову одружитись?
Моя дружина померла.
- Але багато хто ’’Знову одружується’’. - Ні. Вона померла.
Так, у тебе складна філософія, Шоне.
Бо тепер ти проживеш життя так нікого не пізнавши.
Час вийшов.
- Не зачиняйте. Дякую. - Добре.
- Привіт. - Привіт.
Де ти був?
Вибач. Я був, дуже занятий, але-
Я теж. Так.
Я думала, що ти подзвониш.
Так, я...
- Ми непогано провели час. - Так, було дуже добре. Пробач.
Я сам усе зіпсував.
Та ні, усе гаразд.
То може даси мені ще один шанс усе виправити.
Може ми ще раз зустрінемось.
- Я зараз не можу. - Добре.
Ні. Я не взагалі не можу.
Тільки зараз.
Треба закінчити роботу із вивчення впливу магнітного поля на рослини.
І хоча назва інтригує, насправді, це дуже нудна робота.
- Добре. Може завтра? - Може наступного разу.
- Добре. Завтра. - Добре.
- Так. Бувай. - Бувай.
Що ти тут робиш?
Не зміг чекати до завтра.
Де ти це взяв?
Переспав де з ким, з твоєї групи.
Вона була у туфлях із відкритим носком та поганим запахом із рота.
- Ходімо гуляти. - Ні, мені треба це вивчити.
Тобі ж не завтра це здавати?
- Ні. - Тоді ходімо.
Мій собака перемагає!
Уперед, Місті!
Місті біжи! Біжи! Біжи! Біжи!
Глянь як він мчить. Біжи!
- Ми виграли. - Я ж казала.
То ти тут виріс?
У південній частині Бостона.
Я досі радію виграшу.
Бачу. Ти така щаслива.
І що це за місце?
Звичайне. Нічого особливого.
У тебе є брати, або сестри?
Чи є у мене брати, або сестри?
Я так і спитала.
Я ірландський католик, як ти думаєш?
Так. І скільки?
Ти мені не повіриш.
Чому? Кажи. Скільки? П’ятеро?
Семеро? Восьмеро? Скільки?
- 12 старших братів. - Це не можливо!
Клянуся. Я щасливий 13-тий.
І ти знаєш усіх на ім’я?
Так, це ж мої брати.
І як їх звати?
Маркі, Ріккі, Денні, Тері, Майк, Деві,
Тіммі, Томмі, Джої, Роб, Джоні, Брайан.
Повтори.
Маркі, Ріккі, Денні Тері, Майк, Деві,
Тіммі, Томмі, Джої, Роб, Джоні, Брайан.
- Ще Віллі. - Віллі? Так.
Оце так.
І ти з ними бачишся?
Так, вони у Сауті. З трьома з них я живу.
- Справді? - Так.
Я хочу з ними познайомитись.
Це запросто.
Вчора я прочитав твою книжку.
Ти один.
Ти досі даєш поради ветеранам?
- Уже ні. - Чому?
Припинив коли дружина захворіла.
Ти коли-небудь думав, яким було б твоє життя,
якби ти ніколи не зустрів свою дружину?
Думаєш, мені було б краще?
- Я не про це. - Ні.
- Я не це мав на увазі. - Пусте. Це важливе питання.
Далі буде не солодко, але це спонукає до хороших вчинків.
Ти не шкодуєш, що зустрів дружину?
Чому? Через біль, який я відчуваю?
Я не шкодую про жоден день, який з нею провів.
Коли ти зрозумів, що вона та, єдина?
21 жовтня 1975.
Боже. Ти навіть дату знаєш?
Звісно.
Того дня відбулася шоста гра міжнародної серії, Ред Сокс.
Найкращий матч в історії команди.
Знаю.
Ми з друзями усю ніч проспали на тротуарі, щоб отримати квитки.
- І вдалося? - Так.
Того дня ми сиділи у барі
чекаючи початку гри, і тут до бару заходить дівчина.
Гра була незабутньою.
З восьмої задньої позиції, Карбо вирівняв рахунок.
6-6. Дійшло до 12-ти.
І на 12-тій секунді, в гру вступив Карлтон Фіск.
Він застосував свій легендарний прийом.
Стає в позу. Відбиває.
М’ячик летить високо в небо, а тоді на ліву частину поля!
35 000 глядачів підірвалися зі своїх місць, і почали йому кричати.
Та все було марно. Бо Фіск рвонув за м’ячем,
розмахуючи руками наче божевільний.
М’яч падає у фол.
І 35 000 уболівальників вибігають на поле.
Він змітає усіх зі свого шляху.
Він репетує.
Мені не віриться, у тебе були квитки на таку гру!
- Так, Віллі. - І ти теж рвонув на поле?
Ні. Мене там навіть не було.
Що?
Ні, в цей час я був у барі, зі своєю майбутньою дружиною.
Ти проміняв великий забіг Фіска на вечір з якоюсь незнайомкою?
- Так, але вона була неповторною. - Як ти так міг?
- Вона була така красуня. - Та хоч Елена Троянська.
Це була шоста гра! Як твої дозволили тобі так вчинити?
- Їм довелося. - І що ж ти їм сказав?
Я просто поклав свій квиток на стіл
і сказав: ’’Даруйте, хлопці. Сьогодні залишаюся з цією дівчиною’’.
- ’’...залишаєшся з цією дівчиною?’’. - Так!
- Так і сказав? - Довелося.
- І вони тебе покинули? - Так.
Вони по очах побачили, що це серйозно.
- Жартуєш? - Ні, Вілле, не жартую.
Тому я не шкодую, що 20 років тому,
познайомився у барі з прекрасною дівчиною...
що перший з нею заговорив.
Я не шкодую, що був жонатий на Ненсі 18 років.
І що через її хворобу покинув практику.
І не шкодую про останній рік коли вона вмирала.
І точно не шкодую, що не пішов на той довбаний матч.
Ось так.
Було б круто подивитися ту гру.
Я ж не знав, що він так зіграє.
Знаєш, мене дуже цінують на баскетбольному майданчику,
бо я висока.
- Не така ти і висока. - Я влучна.
Чи гратиму я в НБА?
’’Можливо’’.
А чому ми завжди залишаємося тут?
Бо тут краще ніж у мене.
Але я ніколи не була у тебе.
Я знаю.
Коли ти мене познайомиш із своїми братами і друзями?
Вони не часто бувають у Кембриджі.
Доведеться мені поїхати у південний Бостон.
Це далеко.
Ти мене від них ховаєш?
- Добре, поїдемо. - Коли?
Не знаю. Може на наступному тижні.
А якщо я відмовлюся з тобою спати,
поки ти не познайомиш мене із своїми друзями?
Зараз 04:30. Вони вже прокинулися.
Боже. Який ти безсоромний.
Ти думаєш тільки про свій член, і поводишся від його імені.
Вгадала. Від імені мого члена
чи можу я отримати премію, авансом?
Зараз спитаю. ’’Зовнішність оманлива’’.
- Що? - Привіт, Чаку.
Нічого. Лягай спати.
- ’’Оманлива’’ кажеш? - Саме так.
І тобі треба купити сезонний квиток, бо я гратиму в НБА.
А ще я люблю носити шорти.
Кидок. Ще кидок.
- М’яч у кошику. - Так, у кошику.
Я вмію кидати триочкові.
Ти не настільки висока.
Я теж хочу закинути м’яч.
І лепрекон застромив свій член мавпі в дупу.
І тут вибігає Морган і горлане ’’Я не проти. Я не проти-’’.
Як ти міг привести Скайлар коли ми напилися в зюзю.
Моргане, ми рідко напиваємося.
Коли мій дядько Марті напивається,
він пів року ходить під кайфом.
Я розказував, як його зупинив поліцейський?
- Так, розказував. - Розкажу ще раз.
Бо ти просто повинна про це знати.
У нього повно таких козачок. Щоразу нова.
- Але цю ми усі чули. - Я все одно розкажу.
- Розказуй вже. - Нарешті мені дали слово.
Мій дядько Марті їде додому.
Нажерся як свиня. П’яний як чіп.
Поліцейський його побачив і зупинив.
Дядько мало в штани не наклав від страху.
Його витягують з машини і змушують пройти по прямій.
Дядько вилазить і блює на поліцейського,
той думає, що дядько перевищив допустиму норму.
Не встиг поліцейський накинути на нього наручники
і відправити до в’язниці,
як метрів за 50 звідти, лунає сильний вибух.
Полісмен перелякано озирається...
Постріл?
Ти сто разів чув цю історію.
У цей час хтось врізався в дерево.
Сталася аварія.
Коротше кажучи...
- Як він міг це чути? - Замовкни! Ясно! Стули рота!
- Він вже розказував цю історію. - Замовкніть!
Він каже моєму дядьку ’’Стій тут. І не рухайся’’.
І побіг по дорозі, щоб розібратися з аварією.
Пролежавши 15 хвилин у сечі та блювотинні,
мій дядько почав думати, що він там робить.
Він підводиться, сідає за кермо і їде додому.
Наступного ранку дядько прокидається, і чує гуркіт у двері.
Він відчиняє і питає: ’’Чого вам?’’.
А там той самий полісмен. І ти ще і питаєш.
Я тебе вчора зупинив, а ти гівнюк утік.
А дядько йому: ’’Та я в житті тебе не бачив’’.
’’Я всю ніч був удома зі своїми дітьми.
Я не знаю хто ти такий.’’
А той йому: ’’Ти знаєш хто я. Ходімо в гараж’’.
Мій дядько: ’’Навіщо?’’.
Ти мене чув. Ходімо в гараж’’.
Добре.
Веде його в гараж, відчиняє двері.
А там стоїть поліцейська машина, прямо в гаражі мого дядька.
Хіба можна таке уявити.
Він був п’яний, і переплутав свою машину з поліцейською.
Та найкраще в цій історії те, що бідолашний полісмен...
був настільки вражений, що нічого йому не зробив.
Він усю ніч ганяв на Шевроле мого дядька
шукаючи його будинок.
- Можеш собі уявити. - Чаку, у чому сенс твоєї історії?
Його не покарали. У цьому сенс.
Добре, тоді питання- Я просто хочу розібратися.
- Ти вже дістав. - Я не все зрозумів в цій історії.
Зрозумів би, якби уважно слухав, а не ставив дурні питання.
Моргане, у мене є коротка історія для тебе.
Отже, лежить у ліжку пара похилого віку, Мері та Педді.
Вони прокидаються у день своєї 50-тої річниці.
Мері повертається і закохано дивиться на Педді.
І каже: ’’Який ти гарний, Педді."
’’Я тебе кохаю."
’’Я хочу зробити тобі маленький подарунок."
’’Я зроблю для тебе все, що ти захочеш."
’’Що ти хочеш?’’.
Педді відповідає: ’’Боже, Мері. Яка зворушлива пропозиція."
’’Знаєш, за 50 років спільного життя, у мене не було лише одного."
’’Чи не могла б ти попрацювати зі мною ротиком."
’’Я так давно цього хочу’’. На що Мері йому каже: ’’Добре’’.
Витягує вставну щелепу, кладе її у склянку.
І робить свою справу.
Після цього, Педді вигукує:
’’Боже, це саме те чого мені так бракувало."
’’Це було незабутньо,
найпрекрасніше, що було у моєму житті!"
’’Ти прекрасна, Мері! Я кохаю тебе!"
’’Чи можу я тобі віддячити?’’.
Мері подивилася на нього і каже: ’’Поцілуй нас’’.
Господи! Яка бридота.
Я чув і гірші історії.
- Відчепися від мене! - Годі вже хлопці.
Заспокойся, Білле.
Скайлар, дякуємо, що приїхала.
Я змінив свою думку про Гарвард.
З вами є про що поговорити.
Не можна робити висновки по одній людині,
там не всі як я.
Авжеж. Радий був познайомитись.
- Я теж. - Обережно там.
- Добре. Облиш. - Повільно від неї відійди.
Пробачу, якщо підвезеш.
- На кого я схожий? - Їдьмо, Чаку.
Пішки підеш. Сьогодні Вілл за кермом.
Дякую, Чаку. Я твій боржник.
Чого такий серйозний?
- Спершу мене підкинеш. - Це ж такий гак.
- Не такий великий. - Це ж далеко.
А ти думав, що ти супермен,
якщо не ночуєш в однокімнатній халупі.
Ти обіцяв показати свою оселю.
- Не сьогодні. - Не сьогодні. І ніколи.
Бо він знає, що побачивши його халупу,
ти від нього підеш.
- Я хочу побачити твоїх братів. - Наступного разу.
Добре.
Дай ключі.
Стюардеса почула і помчала в кабіну.
А я їй кричу: ’’Каву не забудь’’.
Базіка! Ти цього не казав.
Боже, Марті, це ж жарт.
А я знаю того з ким це відбулося насправді.
Це жарт такий.
Джеррі довго шукав цей бар? Тіммі, це Джеррі.
Ми разом училися в коледжі.
- Радий знайомству. - Навзаєм.
- Будеш пиво? - Ні, тільки Пер’є?
Це французька мінералка.
- Мінералки. - Так. І пару сандвічів.
- На мій столик. - Ти думаєш оплачувати кредит?
Так, навіть лотерейку купив.
- Який джекпот? - Дванадцять мільйонів.
Цього замало.
Цього вистачить тобі на зміну статі.
- Горішків? - Ні, дякую.
Ти хотів про Вілла поговорити.
- Схоже все іде добре. - Думаю так.
Ти ще не говорив з ним про майбутнє?
Ні, до цього ми ще не дійшли.
Поки що розбираємося з минулим.
Може вже час.
- У мене купа пропозицій. - Яких?
Останні технологічні розробки.
Це науково-дослідна робота, де Віллу знайдуть гідне місце.
Я радий, що є такі пропозиції,
та не думаю, що він до цього готовий.
Не думаю, що ти розумієш, Шоне.
- Чого я не розумію? - Прошу.
- Дякую, Тіме. - Дякую.
Пальці облизувати не будете.
Тіме, зробіть нам одну послугу.
Ми побилися об заклад.
Ви коли-небудь чули про Джонаса Солка?
Так. Він лікував поліомієліт.
А про Альберта Ейнштейна?
А ім’я Джеральда Лембо, вам щось говорить?
- Ні. - Дякую, Тіме.
- То, хто переміг? - Я.
Я не за себе, Шоне.
Я ніщо, порівняно із цим хлопцем.
Ти чув про Джеральда Лембо?
У 1905 були відомі сотні професорів
які вивчали всесвіт.
Але нізвідки з’явився 26-річний тихий клерк,
який захоплювався фізикою, і змінив увесь світ.
А якби Ейнштейн покинув все це заради щоденних гулянок.
Ми багато чого б втратили.
І Тім ніколи про нього не почув би.
- Ти драматизуєш, Джеррі. - Поки що ні, Шоне.
Цей хлопець дійсно талановитий.
Але він на роздоріжжі, ми повинні його спрямувати.
Джеррі, у 1960 році, один юнак закінчив університет у Мічигані.
Він був першокласним математиком,
без зусиль доводив теореми з гармонічними функціями.
Потім він поїхав у Берклі. Де став помічником професора.
Показав неабиякий потенціал.
А тоді переїхав у Монтану, і переміг у конкурсі.
- І хто це був? - Тед Качінскі.
Ніколи не чув.
- Тіммі! - Так!
- Хто такий Тед Качінскі? - Підривник.
Це я і мав на увазі.
Ми повинні спрямувати цього хлопця.
Ми допоможемо і йому, і всьому людству.
Допомогти можна. А не маніпулювати.
- Шоне- - Він сам повинен вибирати...
Шоне, я не сиджу ночами, обмірковуючи плани...
як зіпсувати життя цього хлопця!
Я вивчав новітню математику, коли мені було 18,
20 років я тільки і працював, щоб здобути ту медаль.
Може у нього інші бажання.
У житті є важливіші речі, ніж ті довбані медалі.
Це теж важливе, Шоне,
це значно важливіше, ніж особисті досягнення.
Чекай, Джеррі. Може хай хлопець сам визначить,
чого він хоче від життя?
Чудова теорія, Шоне.
З тобою вона створило диво, чи не так?
Твоя правда, самовдоволений бовдур!
Пробач.
Пробач, що прийшов і намагався бути чемним.
Я хотів, щоб ти був у курсі.
Радий, що ти про мене згадав.
Хлопець зараз на зустрічі, він із МакНейлом.
Вілл, я не зовсім розумію, що ти маєш на увазі.
Ми вже запропонували тобі роботу.
У цьому місті ніхто не працює без авансу.
Чи ви думаєте, що ще знайдете такого як я.
Тоді я вас благословляю.
Але знайте - він буде повним ідіотом.
Вілле, у вас буде - $84 000 на рік,
- плюс премія. - І аванс! Аванс.
Ви хочете платню готівкою, просто зараз?
Спокійно. Я цього не казав.
Та можливо, було б непогано, для вас...
мати в кишені хоча б $200.
Здається у мене- Ларрі?
- У мене є $73. - Може чек?
А тепер знайте, що я вам не довіряю.
Так, вам.
Я не знаю яка у вас репутація в цьому місті,
та я, спробую вивести вас на чисту воду.
А тепер, щодо нашої справи,
всі подробиці ви можете обговорити з моїм адвокатом.
На все добре, панове.
А коли цей день настане, стережіться.
- Як навчання? - Добре.
Гаразд. Добре.
- Допомогти? - Ні!
- Дай хоч глянути. - Ні.
Ми запізнимося на бейсбол.
Важливо, щоб я сама це вивчила.
Це дійсно важливо...
- Для мене. - Добре. Добре.
Тоді засядемо тут на весь день?
Добре, чом би й ні?
Добре, містере - ’’цікавість’’.
Якщо ти вже мене відволік,
- то чи можна, дещо тебе запитати. - Гаразд.
У тебе фотографічна пам’ять?
Не знаю. Я просто запам’ятовую.
Ти ж запам’ятала свій номер телефону?
Ти вивчав органічну хімію?
Трохи.
- Задля розваги? - Для задоволення.
Боже, як цікаво. Ти що псих?
Ти божевільний?
Ніхто не вчить це заради задоволення.
У цьому немає необхідності, тим паче, таким як ти.
- Як я? - Так.
Для тих хто марнує свій час, забиваючи м’ячі.
Навряд чи їм це потрібно.
У Гарварді дуже розумні люди.
Але навіть вони змушені вчитися, бо це дуже важко.
А тобі... тобі це дуже легко дається.
- Я не розумію, як це тобі вдається. - Граєш на піаніно?
Я не про це.
Я хочу пояснити. Граєш?
Трохи.
Ти бачиш Моцарта, дивлячись на піаніно.
- Я бачу ’’Собачий вальс’’. - Добре, тоді Бетховена?
Він дивиться на піаніно і для нього це важливо.
Він може грати.
То ти ще і на піаніно граєш?
Ні. Просто дивлячись на піаніно, я бачу клавіші,
три педалі і дерев’яний ящик.
Але Бетховен і Моцарт- можуть просто грати.
Я не можу написати картину,
чи гарно кинути бейсбольний м’яч, чи зіграти на піаніно.
Зате менше ніж за годину, ти можеш написати доповідь з органічній хімії.
Коли йдеться про близькі мені галузі,
я можу просто зіграти.
Кращого пояснення я не знайшов.
Вибач.
Нахилися.
- Я дещо скажу. - Що?
Це таємниця. Нахилися, Вілле.
- Так не чесно. - Що не чесно? Що?
Я прожила тут чотири роки, і тільки тепер тебе знайшла.
Зате знайшла.
- Ти не спиш? - Ні.
Ти спиш.
Вілле, їдьмо зі мною в Каліфорнію.
Що?
Я хочу, щоб ти поїхав зі мною.
- Ти впевнена? - Так.
Звідки ти знаєш?
Не знаю. Просто знаю.
Зрозуміло, але чому знаєш?
Знаю, бо відчуваю.
Те що ти кажеш - це дуже серйозно.
Я знаю.
Ми можемо бути в Каліфорнії вже наступного тижня...
але ти можеш пошкодувати, що взяла мене з собою.
І пошкодуєш про свої слова, а слово не горобець.
Я залишуся в Каліфорнії,
буду з тим хто не хоче бути зі мною,
хто хоче усе повернути назад.
Що? Як це назад?
Я не хочу нічого повертати.
Я кличу тебе із собою до Каліфорнії.
Я не можу поїхати в Каліфорнію...
Чому?
По-перше у мене тут робота.
По-друге, я тут живу.
Слухай, якщо ти мене не кохаєш
- то просто скажи. - Я не сказав, що не кохаю.
Тоді чому? Чому ти не їдеш?
Чого ти боїшся?
Чого я боюся?
Тоді чого ти не боїшся?
Живучи в своєму крихітному світі, де тобі немає рівних...
- Ти просто боїшся змін. - Не кажи так.
Ти хочеш просто маленької інтрижки
з хлопчиком з бідного району міста.
Ти поїдеш у Стенфорд,
і там вийдеш заміж за якогось багатія...
А потім будеш розказувати друзям...
як колись спала з хлопчиком іншого соціального статусу.
Чому ти так кажеш?
Тебе так сильно хвилюють мої гроші?
Мій батько помер, коли мені було 13, це були його гроші.
Щоранку я прокидаюся із мрією віддати всі ці гроші,
аби хоч на один день повернути мого батька.
Та я не можу, таке моє життя, і я до нього звикла.
Тому не верзи дурниць, якщо ти так сильно боїшся.
Я боюся? Чого я боюся?
Боїшся, що я тебе не кохаю.
Я теж цього боюся.
До біса все це, я хочу спробувати.
Зате я принаймні чесна з тобою.
А я з тобою не чесний?
А як щодо 12-ти братів?
Добре.
Ні, ти не підеш. Ти не підеш.
Що ти хочеш знати?
Що у мене немає 12-ти братів? Що я сирота?
Тепер задоволена?
Ти хочеш знати, що об мене цигарки гасили коли я був дитиною.
- Я не знала. - Що це не шрам від операції.
А слід від ножа коханця моєї матері.
Ти навіть слухати мене не будеш, Скайлар!
- І не кажи, що це не так! - Я хочу знати.
- Бо хочу тобі допомогти. - Допомогти? Якого дідька?
У мене на лобі написано ’’Врятуй мене?’’.
- Ні. - Мені це потрібно?
- Ні, я просто хочу бути з тобою- - Дурня!
- Я кохаю тебе. - Не дури мене!
Кохаю.
Я хочу щоб ти сказав, що не кохаєш мене.
Бо якщо ти це скажеш... я тобі більше не дзвонитиму...
я піду з твого життя.
Я тебе не кохаю.
Більшість людей навіть не здогадуються про свою геніальність.
У них немає вчителів які в них вірять.
І вони вважають себе дурними.
Сподіваюся ти цінуватимеш його старання,
бо я бачу який він щасливий, працювати з тобою,
а не проти тебе.
Привіт, Вілле.
Томе, принеси нам каву, будь ласка.
Авжеж.
Подивимось.
Усе правильно.
Бачу, тут ти використав Маклорена.
Я не знаю як ви це називаєте.
Не може бути.
Це може призвести до скандалу.
- Ти точно не помилився? - Думаю, що ні.
Може ми будемо займатися цим у Шона?
Мені доводиться відпрошуватись, щоб сюди доїхати.
Авжеж.
- А ти не думав про можливість- - Там усе правильно.
Можете мені повірити.
Як минула зустріч у МакНейла?
Я не ходив. У мене було побачення.
Ходив мій помічник.
У вільний час, займайся чим хочеш, Вілле.
Та якщо я домовляюся про щось, зі своїми колегами,
а ти не приходиш, наші з ними стосунки псуються.
- Тоді ні про що не домовляйся. - Добре, не буду.
Я сам можу дати роботу.
Просто хотів, щоб ти порівняв.
А якщо я не хочу
усе життя пояснювати людям різну нісенітницю.
Ти мав би бути вдячним.
Вдячним?
Ти навіть не уявляєш, як це легко.
Ти не знаєш, як це насправді легко.
Як раз плюнути.
Мені шкода, що ти так не можеш-
Але я стомився від твоїх спроб щось у цьому виловити.
Тобі більше подобається напиватися з друзями?
Точно.
Це марнування часу.
Твоя правда, Вілле.
Я не можу цього довести, а ти можеш.
І в цьому наша біда.
У світі всього кілька людей...
можуть побачити між нами різницю.
- І я серед них. - Мені шкода.
Мені теж.
Краще, я б тебе не знав.
Тоді мені не довелося б жити зі знанням,
що на світі є хтось, такий як ти.
Мені не довелося б дивитися як ти цим розкидаєшся.
Божевілля - закопувати такий талант.
Білле, годі. Чув?
Моргане!
Якщо ти знову дивишся порно в спальні моєї матері,
я тобі голову відірву!
У чому річ?
Чому ти не займаєшся цим у себе вдома.
Це гидко.
У мене вдома немає плеєра.
Чхати я на це хотів.
Та ще у мою бейсбольну рукавичку.
Я її не чіпав.
Це моя улюблена рукавичка.
Навіщо ти мене покликав?
Що з тобою?
Ти гвалтуєш бейсбольну рукавичку?
Та ні, я нею не користувався.
І годі займатися цим у маминій кімнаті.
У вас є другий плеєр?
Сумно, брате.
Чому ви вирішили, що я маю працювати
в Управлінні Нацбезпеки?
Бо це робота на найсучаснішому рівні.
У тебе буде доступ до таких технологій,
яких ніде не побачиш.
Послідовні числа, математика хаосу...
Розшифровка кодів.
Це один із аспектів.
Облиште. Саме цим ви і займаєтесь.
80% - це розвідувальні служби.
Ви у сім разів більші ніж ЦРУ.
Ми не любимо це обговорювати, Вілле,
але ти маєш рацію.
Як я розумію питання не в тому:
’’Чому б тобі не працювати на управління?’’.
А у тому: ’’Чому ти не хочеш?’’.
Я правильно зрозумів питання?
Чому я не хочу на вас працювати? Складне питання.
Та я спробую відповісти.
Скажімо, я у вас працюю, хтось пише на моїй дошці шифр.
Який ніхто не може розкрити.
Може я спробую, може розшифрую.
Я собою пишатимусь.
Думаю, це буде шифр якоїсь
визвольної армія в Північній Африці або на Близькому Сході.
І щойно дізнаються де їхній осередок
село де вони ховаються буде знищено.
Півтори тисячі людей, яких я ніколи не бачив
будуть убиті.
Політики пошлють туди військово-морські сили
бо їм плювати.
Адже не їхній син лежить там убитий,
наче їх там і не було, коли називали номери,
їхні діти відпочивають на дорогих курортах.
А там воюватиме, якийсь хлопчина з Сауті, його поранить шрапнеллю.
Він зможе повернутися назад на завод...
де він матиме дешеву роботу за 15 центів на день
без перерви на душ.
Пізніше він зрозуміє, що воював лише...
заради вигідних цін на нафту.
Нафтові компанії одразу використають війну
на свою користь, піднявши ціни на нафту у сполучених штатах.
Та це не допоможе нашому другові купувати літр бензину за $2,50.
А нафтові компанії не квапитимуться, постачати нафту до штатів.
Вони радше знайдуть шкіпера,
який обожнює наддержаву і слалом серед айсбергів.
Той проллє нафту, і отрує життя у Північній Атлантиці.
Втративши роботу і залишившись без грошей на бензин,
хлопчина ходитиме пішки, страждаючи від геморою.
Він голодуватиме, бо вся доступна йому їжа - це риба.
Що ж тут думати?
Краще почекаю інших пропозицій.
Бо ця робота не тільки мого друга вб’є.
Таким чином я підвищу ціни на бензин, підірву село,
вб’ю сотні риб і вступлю в Національну Гвардію.
Може навіть стану президентом країни.
- Ти почуваєшся самотнім? - Що?
У тебе є близький друг?
Близький друг. Тобто?
Хтось, хто кидає тобі виклик.
- У мене є, Чакі. - Ні, Чакі - це сім’я.
Він за тебе горою.
Я маю на увазі людину, яка відкриває
в тоді щось нове, яка знає твою душу.
- Зрозумів- - Хто?
- Їх багато. - Назви їх.
Шекспір, Ніцше, Фройд, Кант, Папа Римський, Лок...
Чудово. Та вони всі померли.
Для мене ні.
Але ти не можеш з ними побалакати,
чи вступити з ними в контакт.
Не можу без пахощів і свічок.
Це я і мав на увазі.
У тебе ніколи не буде таких стосунків...
якщо ти боятимешся зробити перший крок,
бо все, що ти бачиш
дуже негативне, навіть твоє майбутнє.
- Ти на боці професора? - Не в тому річ.
Мені не потрібна робота.
Йдеться не про роботу. Чхати я на це хотів.
Роби як знаєш. Ти повністю вільний.
Чим ти цікавишся? Чого ти хочеш?
Дехто все життя кладе цеглу...
щоб їхні діти могли опинитися на твоєму місці.
Я цього не просив.
Ні, ти таким народився, і не відсторонюйся.
Я не відсторонююсь.
Хіба погано класти цеглу?
У цьому немає нічого поганого. Вони будують для когось оселі.
Саме так. Мій батько клав цеглу.
Він зі шкіри пнувся, щоб дати мені освіту.
Отож-бо. Це дуже шанована професія.
Як і ремонт автівок.
Хтось мусить це робити. Це теж почесно.
Так, і почесно мити клас,
щоб вранці діти зайшли у чисте приміщення.
Дбати про чистоту - це справжня робота.
- Твоя правда. - Так. Це почесно.
Упевнений, саме тому ти працював на цій посаді.
Та у мене маленьке питання.
Ти міг де завгодно бути прибиральником.
Чому ти влаштувався у найпрестижніший технічний
коледж світу?
Навіщо ти ночами виводив формули...
які можуть довести одиниці, а потім ховався?
Що в цьому почесного, Вілле?
Чим насправді ти хочеш займатися?
Я хочу бути пастухом.
Справді?
Хочу переїхати в Нашуа, купити будинок та овець
і вирощувати їх.
- Може так і зроби. - Що?
Якщо хочеш зайнятися онанізмом
іди додому і використовуй вологі серветки.
- Ти мене виганяєш? - Забирайся звідси.
Час ще не вийшов. Я не піду.
Ти не відповів, навіщо марнувати час.
Я думав ми друзі.
- Ігри закінчились. - Чому ти мене виганяєш, Шоне?
Ти вчив мене жити. А тепер поглянь на себе...
- Що тебе тут тримає? - Робота.
А де твій близький друг?
Ти хотів поговорити про друзів? Де?
- Померла. - Правильно. Вона померла.
Вона померла, а ти сам поставив на собі хрест.
Зате у мене був такий друг.
Якщо ти вважаєш це хорошою грою, ти програв.
Багато хто зазнає страшних втрат,
але вони знаходять у собі сили піднятися.
Поглянь на мене. Що ти робитимеш?
Ти і твоє лайно. У тебе для всього є відповіді.
Та коли я поставив елементарне питання,
ти не зміг на нього відповісти, бо ти не знаєш.
Бувай.
- Ти - пастух. - До зустрічі.
- Пішов ти. - Пастух чортів.
Я хотів подзвонити тобі до від’їзду...
я проходив співбесіду, я не хочу бути звичайним робітником.
Вілле, ти ж знаєш, я цим ніколи не переймалася.
Так.
Я кохаю тебе.
Вілле?
Бережи себе.
Прощавай.
Вілле!
Годі!
Я у твоєму кабінеті, його тут немає.
Вже 17: 10.
Він запізнюється на годину-десять.
Якщо він не прийде я напишу звіт,
і він знову повернеться до в’язниці, мені начхати.
Бувай.
Як життя?
Дякую.
Смакота.
Що там твоя дівчина?
Поїхала.
Куди поїхала?
Вчитися у медичний інститут у Каліфорнії.
- Справді? - Так.
- Коли? - Майже тиждень тому.
Паршиво.
Коли закінчаться твої зустрічі?
Через тиждень після того, як виповниться 21 .
І тобі дадуть роботу?
Так, крісло на колесах
і безмежну кількість рівнянь на наступні 50 років.
Заробиш купу грошей.
Стану лабораторним щуром.
Все одно добре. Виїдеш звідси.
Навіщо мені виїжджати? Я і тут спокійно проживу.
Станемо сусідами. У нас будуть діти.
Братимемо їх на бейсбол.
Слухай, ти - мій найкращий друг, то зрозумій мене правильно.
Якщо через 20 років ти все одно житимеш тут,
приходитимеш до мене дивитися футбол
і працюватимеш на будівництві, я тебе просто уб’ю.
І це не погроза. Це факт. Я тебе приб’ю.
Що ти верзеш?
Слухай, у тобі є те, чого немає ні в кого з нас.
Не починай. Це тільки моя заслуга.
- А якщо я не хочу? - Ні, йолопе.
Це не тільки твоя заслуга.
А моя також.
Бо я завтра прокинуся і мені буде 50,
та я і досі буду бездарою.
І це закономірно.
А ти просто сидиш на виграшному лотерейному білеті,
і просто лінуєшся піти отримати виграш. Це дурість.
Я нічого не можу зробити аби мати те, що є у тебе.
Як і всі мої знайомі.
І ось що я тобі скажу братику, ти марнуєш свій час.
Як ти цього не розумієш. Навіть я це зрозумів.
Ти цього не знаєш.
- Ні. - Ні.
Тоді я скажу те, що я знаю.
Я знаю, що я щодня під’їжджаю до твого будинку,
і ми гуляємо, випиваємо, регочемо, все чудово.
А знаєш, що я люблю найбільше?
Це тримає усього десять секунд, -
коли я іду від тротуару до твоїх дверей.
Бо щоразу я думаю, може я прийду, а тебе там немає.
Ні ’’прощавай,’’ ні ’’до зустрічі’’. Нічого. Ти просто поїхав.
Я мало, що знаю, але тут я упевнений.
Це катастрофа, Шоне.
Я просив достукатися до цього хлопця,
- а ти все зіпсував. - Я знаю, що роблю, Джеррі.
Чхати я хотів на ваші стосунки!
Навіть на те, що ти виставив мене йолопом.
Тільки не руйнуй того, що я намагаюся збудувати.
Я руйную?
- У нього вразливий вік. - Я розумію, що вразливий.
- У нього проблеми. - Які? Він хоче до в’язниці?
Так і буде, якщо він буде вештатись із бандою горил.
З чого ти взяв, що він бандит, Джеррі? У тебе є докази?
Ми самі розберемося.
Він піде на роботу. Бачу ти в нього на гачку.
Джеррі, послухай.
Чому він ховається? Чому нікому не довіряє?
Бо його покинули люди, які мали його любити.
Не лізь до мене зі своїм Фройдом.
Джеррі, а чому він спілкується з цими горилами?
Бо кожен із них голову тобі за нього відірве.
- Це називається вірність. - Як зворушливо.
Ніким він не керує.
Він сам відштовхує тих, хто може його покинути.
Це такий механізм захисту.
Тому він такий самотній усі свої 20 років.
І це повторюватиметься знову і знову.
Я маю це зупинити.
- Не роби цього, Шоне. - Чого?
Не переконуй його в тому, що все буде нормально,
якщо він усе покине.
Бо це не так, Шоне!
Якщо ти злишся на мене через мої успіхи...
Через те, що я став таким...
- Я на тебе не злюся. - Злишся. Ти мені заздриш.
Та я не проситиму вибачення за всі свої досягнення.
Ти заздриш, бо я зробив те, на що не спромігся ти!
Спитай у себе сам, Шоне- Спитай...
хочеш, аби Вілл відчував те саме-
Самозакоханий гівнюк!
Ось чому я не їжджу на зустрічі випускників,
бо я терпіти не можу цей вираз обличчя.
- Це поблажливий погляд. - Не вигадуй, Шоне.
Ти вважаєш мене невдахою. Та я знаю хто я.
І пишаюся тим, що я роблю.
Це був свідомий вибір. І я не помилився!
А ти і твої посіпаки вважають мене невдахою.
Ти і твої довбані послідовники, які носяться з твоєю ’’Медаллю’’!
Ти просто боїшся невдачі.
Хочеш мою медаль? Хочеш я її тобі подарую.
Засунь собі в гузно свою срану медаль.
Вона мені ні до чого,
бо я знав тебе ще до того, як ти став генієм математики,
коли ти був ще малим і прищавим.
Ти був кмітливішим.
Я не винен, що твоє життя не склалося.
Я тебе не звинувачую, йолопе!
Я кажу про хлопця!
Та я не хочу, щоб ти зливав на нього своє лайно,
як ти зараз це робиш зі мною.
Я не хочу, щоб ти змушував його почуватися невдахою!
Він не буде невдахою!
Якщо ти його штовхатимеш, то буде!
Шоне, я такий, бо мене постійно штовхали
поки я не навчився сам себе штовхати.
Він не ти! Як ти не бачиш!
- Я зайду потім. - Ні, заходь.
Я саме йшов.
Це наша давня історія. Вона тебе не стосується.
- Що це? - Звіт про тебе.
Маю відіслати його судді.
Ти ж мене не здаси?
Що там написано?
- Хочеш прочитати? - Навіщо?
Тобі вже траплялися такі як я?
За двадцять років практики, я багато, що бачив.
Я маю на увазі себе.
- Мені особисто? - Так.
Траплялися.
Мабуть неприємно.
Мій батько був алкоголіком.
Страшенно напивався.
Повертаючись додому, він був готовий віддубасити кожного.
Я його провокував,
аби він не бив маму і молодшого брата.
Найстрашніше було, коли він одягав печатку.
А ще він клав на стіл палицю та ремінь.
І казав: ’’Обирай’’.
Я вибирав ремінь.
Я більше звик до кастета.
- Чому кастет? - Щоб його подражнити.
- Ти про вітчима? - Так.
І тому Вілл погано сходиться з людьми?
- У цьому моя проблема? - Страх бути покинутим?
Тому я розійшовся зі Скайлар?
- Я не знав. - Так, я пішов.
- Хочеш поговорити? - Ні.
Вілле, я багато чого не знаю, але бачив ось це.
Це огидно.
Ти в цьому не винен.
Я знаю.
Поглянь на мене, синку.
- Ти в цьому не винен. - Я знаю.
Ні. Ти не винен.
- Я знаю. - Ні, не знаєш.
Ти в цьому не винен.
- Я знаю. - Ти в цьому не винен.
Ти в цьому не винен.
- Ти в цьому не винен. - Не дражни мене.
- Ти в цьому не винен. - Не чіпай мене.
Не чіпай мене, Шоне, тільки не ти.
Ти в цьому не винен.
Боже...
Боже! Мені так прикро!
Пішли вони всі.
Я можу вам допомогти?
Так, я Вілл Хантінг. У мене співбесіда.
Будь ласка, посидьте.
ДЕРЖАВНИЙ КОЛЕДЖ БАНКЕР ХІЛЛ
Що ти обрав?
Компанію МакНейла.
Одну з тих, які мені пропонував професор.
Я йому ще не казав,
але я туди ходив і розмовляв зі своїм новим начальником...
Наче непоганий чоловік.
- Це те чого ти хотів? - Так, думаю так.
Я радий за тебе. Вітаю.
Дякую.
Час вичерпано.
То- Це все? Ми закінчили?
Так, це кінець.
Ти готовий. Ти - вільна людина.
Хочу щоб ти знав, Шоне...
Пусте, Вілле.
Сподіваюся ми ще побачимось.
Я теж.
У мене буде нетривала мандрівка.
Але в кабінеті стоїть автовідповідач,
який я завжди перевіряю.
Це мій номер.
Дивись. Подзвони. І я відразу з тобою зв’яжуся.
Знаєш, я хочу розкрити перед тобою свої карти.
Роби так, як підказує тобі твоє серце, синку.
Тоді все буде добре.
Дякую, Шоне.
Це я тобі дякую, Вілле.
Ми не порушуємо етикет спілкування лікаря з пацієнтом?
Ні, якщо не будеш мене мацати.
- Бережи себе. - Ти теж.
Так.
Чекай.
Щасти тобі, синку.
Два пива.
- Хлопці ви йдете? - Ні.
Чому ти його не зупинив?
Навіщо. Малюк Морган - справжній боєць.
Його колотять, а він ніяк не заспокоїться.
Що ти там про мене морозиш?
Хіба я з тобою розмовляю? Не твоє діло.
- Принесіть мені пива. - Я два замовляв!
- Чуєш, козел. - Що придурок?
З днем народження.
Думав ми забули?
- Ходімо! - Я йду.
Хто перший? Ворушися.
Хто починає?
Твій подарунок.
- Ходімо. - Що?
Ми в курсі, що тобі доведеться їздити на роботу в Кембридж.
А я тебе возити не збираюся...
Морган хотів купити тобі проїздний.
Я не це мав на увазі!
Тепер тобі офіційно 21 .
Тобі можна пити, але ми вирішили, що краще купити машину.
- Подобається? - Вона...
Потворнішої тачки я в житті не бачив.
- Облиш. - Як ви це зробили?
Ми з Біллом зібрали певні запчастини,
а Морган просив милостиню.
Я відшліфував боки.
Роботи було чимало.
Він два роки діставав мене з роботою.
- От я йому і знайшов. - Нарешті.
У мене була робота.
- А що за двигун? - Від газонокосарки.
Довбана шістка.
Ми з Біллом самі його збирали.
Хороша тачка, чуваче. Класний двигун.
- З днем народження, чуваче. - Вітаємо.
Привіт.
Заходь.
Шоне, мені...
Мені теж, Джеррі.
Добре.
Чув ви спілкуєтесь.
Так. Я вирушаю в мандрівку, може щось напишу.
І куди їдеш?
В Індію, Китай, Балтімор.
- Знаєш коли повернешся? - Так.
Прислали розклад зустрічей.
Написано, що випускники 1972 збираються через пів року.
І мені таке прийшло.
Підемо? Я пригощаю.
Там безплатна випивка.
Знаю. Це була іронія.
Може зараз вип’ємо?
Слушна думка.
Ходімо. Я пригощаю.
У мене право переможця.
Так, сер.
Мій квиток до раю.
Шоне, знаєш яка вірогідність виграшу?
- Чотири до одного? - 30 мільйонів до одного.
Зате є шанс.
Не більше, ніж бути вбитим блискавкою у цьому коридорі.
Таке теж буває. Я мав на увазі 32 мільйони.
МАГВАЙЄР
Вілле?
Його немає.
Шоне, якщо професор питатиме щодо тієї роботи,
попроси замість мене вибачення, я маю бути зі своєю дівчиною.
Вілл.
Сучий син. Це мої слова.