For mer enn 100 år siden, i en fjellandsby i Sveits
levde en mann hvis rare eksperimenter med de døde er blitt en legende.
Legenden blir fortsatt fortalt med gru verden over... Det er legenden om...
-Hjelp oss, Fader! -Hva med litt mat?
-Fader, de sulter oss i hjel! -Blir du igjen, Fader?
Mannen er gal.
Sikker på at du vil treffe ham på egen hånd?
Du har besøk, baron Frankenstein.
Om du skulle trenge hjelp, er jeg her ute.
De sa at du ville treffe meg.
Er du ute etter åndelig trøst? Er det slik?
Spar den åndelige trøsten din til de som trenger den.
Jeg tilkalte deg fordi jeg ikke kom på noen andre.
Folk stoler på deg.
De hører på det du sier.
Nå hører du på meg, og når jeg er ferdig kan du referere videre til dem.
Da vil de kanskje tro på meg.
-Jeg må si deg... -Jeg må si deg noe, bare hør etter!
Beklager. Om du tror at mitt ord har noe å si, er jeg redd du tar feil.
Du burde ikke fortelle meg noe du anser som så viktig.
-Du må bli igjen. -Hold fingrene unna.
-Si at du blir. -Skal jeg tilkalle vakten?
Unnskyld. Vær så god, sitt ned.
Jeg sa unnskyld. Jeg vil ikke miste fatningen igjen.
Som du vil.
Klarer jeg ikke å overtale deg...
om at det jeg nå skal fortelle er sannheten...
vil jeg dø innen en time.
-Som jeg sa... -Da vil du kanskje forstå.
Du får ta det fra begynnelsen.
Hvordan begynte det hele?
Det begynte vel da jeg gikk på skolen.
Jeg har alltid vært godt begavet.
Idioten som underviste oss var nok i stand til å narre de andre...
men hva kunne han vite?
Han hadde undervist i det samme tøvet i 30 år...
antakeligvis uten å ha lest en ny bok på 20 av de årene.
Ved min mors død arvet jeg Frankenstein-formuen.
Jeg fikk sjansen til å begynne livet og jobben jeg alltid hadde planlagt.
Victor, kjære gutt...
du er Frankenstein-familiens eneste gjenlevende medlem.
Jeg vet at du vil oppføre deg...
slik at din stakkars mor ville være stolt av deg.
Jeg skal gjøre mitt beste, onkel. Takk.
Takk for at dere kom.
Farvel.
Hva ville du snakke med meg om, tante Sophie?
Det gjelder et ømtålig emne, Victor. Jeg...
Gjelder det den økonomiske støtten du fikk av moren min?
Ikke bekymre deg. Du vil fortsatt få den.
Du er en grei gutt. Din stakkars mor ville være stolt...
-Ja, ja. -Elizabeth, si takk til fetteren din.
Det trengs ikke.
Kom igjen, Elizabeth. Du må takke ham pent.
Takk.
Hun er en flink jente. Og blir sikkert en flott kvinne en dag.
-Det er jeg sikker på. -Hun blir sikkert en bra kone.
-Farvel. -Ja, farvel.
Første dag i måneden pleide moren din å...
-Jeg skjønner. Jeg skal gjøre det samme. -Takk.
God morgen.
Er dette Frankenstein-familiens hjem?
Ja.
Jeg heter Paul Krempe. Jeg har en avtale med baron Frankenstein.
Du må være Victor. Jeg blir privatlæreren din.
Det har jeg hørt.
Men det er nok ikke avgjort ennå.
Jeg trodde intervjuet skulle avklare...
om du passet til stillingen.
Jo, men jeg har vært i kontakt med baronen...
og han virket fornøyd med bakgrunnen min.
Han var vel det, ja?
-Jeg antar han vil se hvordan jeg ser ut. -Det er nok det det gjelder.
-Kan du si til faren din at jeg er kommet? -Faren min er død.
-Det er latterlig. Jeg fikk et brev... -Han har vært død i ti år.
Jeg selv averterte etter en privatlærer. Jeg selv skrev til deg.
Da er du baronen?
Siden jeg var fem år gammel.
Og du trenger en privatlærer til din sønn?
Tenkte det ville spare meg for en lang forklaring per brev.
En vanskelig situasjon i beste fall.
Jeg skjønner ikke hvordan disse avsløringene forandrer saken.
Du skulle bli ansatt som min privatlærer, om baronen var enig.
Du vil tiltre stillingen. Du vil bli betalt som avtalt.
Av hvem?
Av baronen. Jeg er ganske rik.
Er du fortsatt interessert?
Det blir en ære, Herr Baron.
Mitt førsteinntrykk av Paul ble straks bekreftet.
Han viste seg å være en beundringsverdig lærer.
I løpet av to år lærte jeg alt han hadde å lære bort, men vi fortsatte sammen...
inn i det ukjente, mens vi gransket, noterte, søkte...
spesielt søkte...
helt til forskningen gradvis begynte å føre i en spesiell retning...
og mot det målet rettet vi alle kreftene våre.
Det tok oss flere år med konstant arbeid å finne det vi lette etter.
Og en natt...
utenfor husets syns- og hørevidde...
ble vår innsats belønnet.
Paul, den lever.
Paul, vi har klart det!
Det gikk litt tid mellom hjertereaksjonen og de første tegn på liv.
Nødvendig for at hjertet skulle få blodet til å sirkulere gjennom hele kroppen.
Om vi kunne forsinke eller forlenge den tiden kroppen virker død...
mens hjertet fortsatt pumper...
ville vi ha en levende kropp med bare en anelse av liv.
Tenk på hva det ville bety i operasjonssammenheng!
Vi ville kunne redde hundrevis av liv.
Og redusere sjokket til et minimum, uten blodtap.
Victor, Medisinrådet møtes i neste måned i Bern.
Kunne vi gjøre klar dokumentasjonen?
Vi kunne det.
-Men det vil vi ikke. -Hvorfor ikke?
De møtes igjen om et år. Hvorfor vente så lenge?
Vi må vente.
Det vi har klart til nå er ingenting i forhold til det vi vil klare.
Vi har knapt begynt. Vi har bare åpnet døren.
Nå må vi gjennom døren og finne det som skjuler seg bak.
Skjønner du ikke, Paul? Vi har oppdaget selve livets kilde...
og har brukt den til å gjenopplive en død skapning.
Det er en enorm oppdagelse, men ingen skal få vite om det ennå.
Vi må et skritt videre.
Vi har gitt liv tilbake der liv var borte.
Det er ikke lenger nok å få de døde til å gjenoppstå.
Vi må skape fra begynnelsen av. Vi må lage vår egen skapning...
og lage den av ingenting.
Av hva? Hva snakker du om?
Glem helheten. Nå må vi ta del for del...
lemmer, organer, og så sette dem sammen.
-Til hva da? -Det mest komplekse mennesket kjenner:
Mennesket selv.
Vi må skape et menneske...
med et perfekt legeme, en kunstners hender og et genis modne hjerne.
-Vi kan klare det. Skjønner du ikke det? -Nei.
Det du sier er bare vrøvl, et opprør mot naturen.
Det ville bare føre til ondskap.
Hva feiler deg? Du har ikke hatt betenkeligheter hittil.
Angående opprøret mot naturen, har vi ikke gjort det alt og lyktes?
Skal ikke det som er dødt forbli det for alltid?
Men vi brakte det til live igjen.
Vi sitter på hemmeligheter ingen har drømt om før.
Vi har brutt barrierene naturen har satt for å begrense menneskets virkefelt!
-Ingenting kan stoppe oss nå. -Hva har du tenkt å gjøre?
Først trenger vi rammeverket, selve kroppen.
I forrige uke ble en landeveisrøver hengt i Engelstadt.
Han hadde rystet området i flere måneder. Som advarsel...
ble liket hans hengt opp i en galge rett utenfor byen.
Det vil henge der til det råtner bort...
eller blir stjålet.
Fuglene har vært raskt ute, eller hva?
Øynene...
Halve hodet er spist opp.
Hva har du tenkt å gjøre?
Ta vekk hodet. Jeg trenger det ikke uansett.
Det ligger i syren. Det blir borte om et par minutter.
Paul, hjelper du meg med klærne hans?
Se på hendene.
Svære, klumpete greier. Ikke rart han var røver.
Med de hendene kunne han ikke være noe annet.
Bortsett fra en gorilla.
Jeg synes ikke vi burde fullføre dette.
Vi burde vente og legge frem funnene våre for rådet.
-Skulle noe gå galt... -Jeg har det.
-Hva da? -Pass på ting mens jeg er borte.
Borte hvor?
Reiser jeg i kveld, er jeg nok tilbake i morgen kveld.
-Victor! -Ja, Paul, hva er det?
Hva snakker du om? Hvor skal du?
Skal?
Jeg blir borte litt. Jeg forteller deg alt når jeg er tilbake.
Ikke rør vennen vår mens jeg er vekk. La ham hvile i fred...
mens han kan. La oss spise noe, jeg er sulten.
Jeg trodde det var herren.
Han er ikke kommet tilbake, Justine.
Kommer han hjem til middag, sir?
Jeg vet ikke, han sa ingenting.
Her er han, sir.
God kveld, baron Frankenstein venter meg. Får jeg?
Jeg trenger litt hjelp med bagasjen min.
-Bagasje? -Ja, jeg er her for å bli.
Beklager frøken, men baronen sa ingenting om dette.
Det må han ha gjort. Jeg skrev for et par uker siden.
Victor, jeg er så glad for å se deg.
Jeg er redd det har vært en misforståelse.
Misforståelse?
Har du ikke fått brevet?
Jeg er ikke Victor, jeg er Paul Krempe.
Å, Paul Krempe. Beklager.
-Jeg har ikke sett Victor på lenge. -Nå som du vet hvem jeg er...
hva med å fortelle meg hvem du er?
Jeg er Elizabeth, Victors kusine. Har han ikke fortalt om meg?
Nei, det har han ikke.
Det skal han få høre når han kommer tilbake.
-Er han ikke her? -Han kan komme tilbake hvert øyeblikk.
Ventetiden blir nok ikke lang.
Blir du hos oss lenge?
Jeg blir boende her.
-Dette blir hjemmet mitt. -Bo her? Men...
Paul, jeg...
Elizabeth.
Victor.
Elizabeth.
Jeg fikk brevet ditt. Det var leit å høre om moren din.
Hvordan går det, kjære?
Tjenestepiken viser deg rommet.
Paul, kom og se hva jeg fant. Elizabeth, vi ses til middag.
-Ja, men... -Paul, kom igjen.
Som han sa, vi ses til middag.
Lukk døren, Paul. Se på disse.
Hva synes du? Har du noensinne sett noe så vakkert?
Bardellos hender.
Hendene til verdens største skulptør.
Hvor fikk du dem?
Leipzig. Jeg hørte at Bardello døde der i forrige uke.
-Litt smøring gjorde utslaget. -Vet du hva det betyr?
At vennen vår får de fineste hendene et menneske noensinne har hatt.
Jeg mener kusinen din.
Vi kan ikke fullføre eksperimentet. Ikke her i hvert fall.
-Hva snakker du om? -Elizabeth. Hun kunne avsløre oss.
Hva så? Hva er galt i det?
Hun er ung, Victor.
Hun ville ikke tåle et slik sjokk.
Greit! Du klarer ikke å se det forferdelige i det du gjør.
Jeg gjorde heller ikke det.
Og nå?
Mens du var borte bestemte jeg at jeg ikke kan fullføre eksperimentet.
Jeg håper på å overtale deg og få deg til å forandre mening.
Det vil du aldri klare, Paul.
Om seks måneder vil det glede deg at...
du hjalp meg med oppdagelsen. Du blir like ærerik som meg.
Nei, Victor. Æreløs! Jeg vil ikke hjelpe deg lenger.
Jeg ber deg.
Gi deg, om ikke for din egen skyld, så for hennes skyld.
Du kaster bort tiden din, Paul.
Hjelp meg med å transplantere hendene. Jeg vil se om de sitter.
Skjønner du ikke? Jeg hjelper deg ikke lenger.
Og jeg vil overtale Elizabeth til å forlate stedet.
Elizabeth vil ikke dra, Paul.
Har du ikke tenkt å hjelpe meg, så la meg være i fred.
Jeg har en jobb å gjøre.
Jeg kommer ikke til middag. Kan du be Elizabeth unnskylde meg?
-Trenger De noe mer? -Nei takk, det var alt.
Godt, sir.
Jeg bringer herrens middag opp.
Sett den utenfor døren.
Klart, Herr Krempe, det gjør jeg alltid.
Vil du ha kaffe med melk eller uten, Paul?
Elizabeth, jeg kjenner deg ikke så godt, men du må gjøre meg en tjeneste.
Å ja?
Dra herfra.
Dra?
Dra herfra straks og vend aldri tilbake.
Umulig. Hvorfor ber du meg om det?
Jeg kan ikke forklare, men det blir ikke trygt her.
Ikke trygt?
Victor blir her, ikke sant?
-Å, ja. Victor blir her. -Da skjønner jeg ikke...
Det er på grunn av ham at jeg ber deg om å dra.
Han driver med ekstremt farlige eksperimenter.
Hva slags eksperimenter?
-Du vil ikke kunne skjønne. -Det ville jeg, jeg er sikker på det.
Vær så snill, fortell.
Tro meg, det kan jeg ikke. Jeg ville det om jeg kunne.
Da får jeg spørre Victor om det.
Skal jeg gifte meg med ham, har jeg rett til det.
Gifte deg?
Selvfølgelig, vi er forlovet. Sa han ikke det?
Forlovet med en person du ikke kjenner?
Det ble bestemt av Victor og moren min.
Det er uhørt. Det kan ikke forventes av deg å innfri et slikt ønske.
Moren min og jeg var fullstendig avhengige av Victor.
Vi hadde sultet i hjel uten hans hjelp.
Skjønner du nå?
Jeg skjønner at du blander takknemlighet og kjærlighet.
Du har ingen rett til å snakke slik. Hvordan våger du!
Beklager. Det er din sak og har ingenting med meg å gjøre.
Jeg synes fortsatt du bør dra. For ditt eget beste.
Gi deg, Paul, jeg skjønner ikke hvorfor du spør om noe så dumt.
Jeg spør ikke.
Jeg forlanger. Du kan ikke bli her.
Kanskje Victor skal bestemme det. Det er jo hans hus.
Har du glemt det?
Nei, det har jeg ikke.
Beklager. Jeg skulle ikke ha snakket slik til deg.
Jeg beklager også.
Jeg mistet fatningen. Tilgi meg, er du snill.
Ærlig talt, Paul...
bare fordi det ble bestemt for lenge siden...
har jeg ingen grunn til å ikke gifte meg med Victor.
Det har alltid vært mitt ønske.
Hans også.
Victor...
-Hvor ofte må jeg gjenta det? -Baron, da.
-Herr Baron. -Det er bedre.
Hvor lenge skal dette foregå?
Å møtes slik i mørke ganger. Elske i hemmelighet.
Når vil du gifte deg med meg?
Hvorfor skulle jeg gifte meg med deg?
Fordi du lovte det. Og på grunn av dette.
Herr Baron Victor...
denne kvinnen...
hva gjør hun her?
-Er du sjalu? -Nei.
Jo.
Ja, jeg er sjalu.
Hun er ikke elskerinnen din?
-Hadde jeg trodd det... -Tvert imot, Justine.
Hun blir din herskerinne.
Det blir din oppgave å tjene min kusine Elizabeth.
Og tilfredsstille hennes behov like godt som du gjorde med mine.
-På en annen måte selvfølgelig. -Selvfølgelig.
Victor, du skal ikke reise igjen?
Jeg er redd jeg må. Jeg er tilbake i morgen kveld.
Elizabeth...
er det noe i veien?
Jeg er skuffet. Jeg har sett så lite til deg.
Og så var det de husstandsregnskapene. Vi burde se på dem sammen.
De blir snart din oppgave, og jeg vet at du vil klare deg bra.
Men jeg vil at du skal se på dem. Jeg vil gjerne ha din hjelp.
Snart vil du be om å få hjelpe meg med eksperimentene.
Gjerne det. Det er mitt største ønske i verden.
Hvem vet, kjære, kanskje det.
En dag.
Jeg må av sted. Jeg må kjøpe litt materiale.
Til eksperimentet mitt.
Det kommunale likhuset
Vel?
-Vær så god, sir. -Forsiktig.
Det er ikke så ofte vi får dem inn perfekt.
Øynene taper seg normalt fortest.
Hva synes De, sir?
De holder.
Vi sa ti, ikke sant?
-Hver. -Paret.
Paret. Som du sa.
-Hvem er det? -Paul.
Jeg kommer.
Kom inn, Paul.
Du ville treffe meg?
Det er lenge siden du sist var her oppe. Hvorfor det?
-Du vet at du alltid er velkommen. -Jeg sa jeg ikke ville hjelpe deg.
Så hvorfor fortsetter du å bo her?
Du er bekymret for Elizabeth, ikke sant?
Hva er det du vil?
Har det ikke vært vanskelig å holde deg unna...
og bare gjette hva jeg har holdt på med?
Og ikke vite hvordan ting utviklet seg her?
Jeg har bestemt meg for å vise deg.
Da kan du selv bedømme om jeg vil lykkes eller ikke.
Jeg er bare et skritt unna, kom og se.
-Hva synes du? -Helt forferdelig!
Paul, hvordan det ser ut er ikke så viktig.
Det som teller er at jeg skaper noe som vil leve og puste.
Når arrene leger seg vil det ikke se så ille ut.
Victor, jeg ber deg.
Hold opp før det er for sent.
Hva gjør jeg?
Jeg skader ingen.
Jeg plyndrer graver. Hvilken lege eller vitenskapsmann gjør ikke det?
Hvordan skal vi ellers lære om menneskets hemmeligheter?
Leger gjør det til gagn for menneskeheten.
Dette kan bare føre til ondskap.
Hvorfor sier du det?
Jeg innrømmer at det ikke er noe spesielt vakkert.
Ens ansiktstrekk gjenspeiler det som skjuler seg bak...
i hjernen.
Et velvillig sinn gjør at ansiktstrekkene gjenspeiler velvilje.
Et ondt sinn gir et ondt ansikt. Til dette...
vil et genis hjerne bli brukt.
Når hjernen begynner å fungere i selve legemet...
vil ansiktet og trekkene ta på en mine av visdom og forståelse.
Jeg sa at det manglet bare ett skritt: hjernen.
En superintelligent hjerne.
Med en bakgrunn av livslang viten.
Tenk deg det.
Min skapning blir født med livslang viten.
Hvor vil du finne hjernen?
Jeg finner den.
-Vel, professor. -Ihr eller dir.
Din gjestfrihet er altfor stor, min kjære baron.
Tvert imot, professor Bernstein, det er vi som står i gjeld.
Da Victor sa du skulle komme, ble jeg overlykkelig.
Jeg føler meg beæret, frøken.
Overlykkelig ikke bare fordi du skulle komme, men fordi...
det vil garantere Victors tilstedeværelse ved middagen i kveld.
Elizabeth mener jeg er for mye på laboratoriet.
Han låser seg inne i flere timer, professor. Han verken sover eller spiser.
Selv mener jeg at verden ville være et bedre sted uten forskning.
I hvert fall min verden.
Kanskje hun har rett, baron.
Man risikerer å tilbringe for mye av livet innelåst i stive rom...
på leting etter skjulte sannheter.
Forske og forske...
helt til man er for gammel til å nyte livet.
Victor, professoren er enig med meg.
Du har sveket meg, professor.
Elizabeth vil bruke ditt navn for å rive meg løs fra jobben min...
og fordrive tiden med henne.
Sannelig skal du det.
Noe sånt: "Victor, du er bare en liten vitenskapsmann. Jeg hører ikke etter.
"Med tillatelse fra Europas største hjerne, forlat laboratoriet...
"og bli med meg ut i sola."
Kvinner, professor. Mestere i å vri på våre ord for å oppnå sine mål.
Hun gir seg ikke før jeg gir opp jobben helt.
Er verden klar for dere vitenskapsmenns avsløringer?
Det er stor forskjell mellom å vite at noe er som det er...
og å vite hvordan man skal bruke kunnskapen til gagn for menneskeheten.
Problemet med oss vitenskapsmenn er...
at vi fort blir lei av oppdagelsene våre.
Vi overgir dem til folk som ikke er forberedt...
mens vi vandrer videre i uvitenhetens mørke...
på leting etter flere oppdagelser...
som vil bli mishandlet akkurat som de andre når tiden er inne.
Det kan ikke være så ille.
Burde vi også gi opp forskningen?
God kveld.
Paul, jeg er så glad du rakk å møte professor Bernstein.
Professor Bernstein?
Selveste. Får jeg presentere min venn Paul Krempe.
-God kveld, sir. -Gleder meg.
Professoren blir hos oss i kveld.
Det er en glede å møte Dem. Jeg ante ikke at en slik ære forestod min gjenkomst.
Vi ventet deg ikke før i morgen tidlig.
Tenkte det var best å vende tilbake.
Jeg har hørt mye om deg av baron Frankenstein.
Gleder meg til å kunne prates i morgen tidlig.
Det blir meg en ære.
-Vi har slitt ut professoren. -Nei, nei.
Jeg har nytt hvert eneste minutt av denne fantastiske kvelden.
Men alderdommen kommer ikke alene.
God natt, unge dame.
God natt, professor. Håper De sover godt.
-God natt, sir. -God natt.
-Jeg skal vise Dem til rommet. -Takk.
Jeg føler meg beæret med Deres nærvær.
Jeg er ytterst takknemlig, gutten min.
Du vet, jeg er helt alene i verden.
Og å være gjest i ens hjem, spesielt...
i et slikt hjem med en sånn fantastisk atmosfære...
er verdifullt for meg.
De er altfor snill, sir.
Jeg vil gjerne vise Dem et maleri før De legger Dem.
Dette helt øverst i trappa.
Det ble kjøpt av faren min og viser en av de tidligere operasjonene.
Går De et skritt tilbake ser De det bedre.
Se opp, professor! Se opp!
Baron Frankenstein...
jeg er sikker på at jeg snakker på vegne av alle...
når jeg uttrykker min takknemlighet for din vennlighet og omtanke...
ved å la vår stakkars kollega...
finne sitt siste hvilested i deres familiegravkammer.
Som du vet hadde ikke professor Bernstein noen gjenlevende slektninger.
Det var det minste jeg kunne gjøre. Han var gjest i mitt hus.
Tenkte jeg ville finne deg her.
Det var veldig smart gjort av deg.
Nå som du har funnet meg, hva vil du?
Du drepte gamlingen, ikke sant?
Og nå ødelegger du kroppen hans.
Ødelegger? Jeg har fjernet hjernen hans. Jeg har ikke ødelagt noe.
Jeg kan ikke bevise at du drepte ham, men jeg kan hindre deg i å bruke hjernen hans.
Hvorfor? Han har ikke bruk for den.
-Få den! -Ikke vær dum! Forsiktig!
Du ødelegger den!
Kom deg vekk, la meg være! Vekk!
Hvis du har ødelagt den...
Hvem er det?
Er det noe i veien, Paul?
Jeg bønnfaller deg om å dra herfra.
-Hva snakker du om? Dra herfra? -Straks.
Øyeblikkelig. Før det er for sent.
Paul, vi har snakket om dette før.
Skjønner du ikke at du er i stor fare?
Det Victor gjør er farlig for alle sammen.
Så hvorfor er du fortsatt her? Du hjelper ham ikke lenger.
Nå skal du høre hvorfor.
Jeg vil ikke at du skal være alene med ham i huset.
Tro meg, Paul. Du tar feil.
Gjør jeg det?
-Du må det. -Hvordan vet du det?
Har du noensinne vært inne på laboratoriet? Nei.
Du kan ikke engang forestille deg hva han har i tankene.
Hva prøver du å fortelle meg? At Victor er ond, gal?
Verken ond eller gal.
Bare så oppslukt av jobben sin...
at han ikke ser de forferdelige konsekvensene som kan følge.
Elizabeth...
jeg holder ikke ut tanken på at noe kan skade deg.
Helst vil jeg at ingen av dere blir skadd, men...
Victor er så opptatt med eksperimentene...
Paul, vær så snill.
Jeg vil være alene.
Jeg vil at du skal hjelpe meg.
Du må være gal.
Apparatet må drives av to personer. Det vet du.
Jeg trodde jeg kunne håndtere det alene, men nei.
Det gjør meg glad.
For du vil aldri fullføre eksperimentet.
Du kommer til å hjelpe meg Paul, enten du vil eller ikke.
Hjelper du meg og teoriene mine bekreftes, kvitter jeg meg med skapningen.
-Hvor lenge vil det ta? -En måned, maks to.
Med den der oppe? Nei!
Hjelper du meg ikke, Paul, vil jeg aldri love noe sånt.
Jeg klarer meg nok på egen hånd.
Uansett hvor vanskelig.
Og når jeg lykkes...
vil jeg presentere Elizabeth for vitenskapen og se om hun liker det.
Ingenting er mer viktig for meg enn at eksperimentet lykkes.
Det har vært mitt mål hele livet.
Greit, Victor.
Jeg skal hjelpe deg.
Victor!
Jeg klarte det, Paul.
Den må ødelegges før den kommer til bevissthet igjen.
Hører du meg, Victor?
-Hva sa du? -Du må ødelegge den nå.
Ser du ikke? Jeg har lyktes!
Lyktes nesten i å bli drept.
-Ti sekunder til og du... -Det er min skapning.
Ja, en kriminell galning. Den prøvde å drepe deg...
Det er hjernen. Da du angrep meg ble den ødelagt.
Det er din skyld, Paul.
Din skyld at den ikke er som den skal.
Jeg kan reparere hjernen.
Det er det jeg har gjort som teller. Jeg har laget en skapning.
-Du lovte å ødelegge den. -Etter å ha fullført forskningen.
-Ser du ikke at du har laget et uhyre? -Det gjør ingenting.
Jeg opererer hjernen i morgen. Det vil ikke ta lang tid.
Greit, Victor. Farvel.
Paul!
-Paul, han er borte! -Han er hva?
Jeg har lett overalt. Gud vet hvor han er.
Det er sant, Paul, vi må ut og finne ham!
-Jeg søker hjelp i landsbyen. -Nei, jeg sender bud.
Vi må spore ham opp.
Går han i skogen, finner vi ham aldri igjen.
Ser deg nede.
Saktere, gutt. Du er for rask for din gamle bestefar.
Sett deg her da, bestefar.
-Hvor? -Her.
Jeg fortsetter. Det er ikke langt igjen.
Greit. Takk, gutt.
-Vær forsiktig. Kom igjen. -Ja, bestefar.
Det gikk fort. Du kan ikke ha funnet mange.
Hva skjer? Finner du ikke frem?
Jeg er her, gutt.
Jeg har mistet stokken. Hjelp meg med å finne den.
Så stille du er. Har du mistet mål og mæle?
Hvem er du?
Si meg hvem du er.
Hva vil du meg? Ser du ikke at jeg er en gammel, blind mann?
Jeg har ingenting.
Jeg kan ikke skade deg.
En eller annen, hjelp meg!
Bestefar!
Se, han må ha stoppet her.
Hvor sa du til landsbyboerne at vi skulle møtes?
På sørsiden av innsjøen. Om en halvtime.
Vel, sporene hans er lette å følge.
Nei, Paul!
-Du skyter bra. -Jeg gjorde det jeg måtte.
-Vi begraver ham før de andre kommer. -Det kommer ingen andre.
Jeg ga ikke beskjed.
Din galning!
Du tok sjansen på oss to mot den der?
-Vi kunne ha blitt drept. -Men det ble vi ikke.
Han er død, så det har ikke noe å si.
Det er gjort, og jeg håper du er fornøyd.
Jeg er glad vi klarte å stoppe denne uhyrlige handlingen før det var for sent.
Om det er det du mener.
Jeg tviler på at jeg noensinne vil tilgi deg.
-Hvem er det? -Det er meg, Paul.
Et øyeblikk.
-Så? -Jeg drar nå.
-Jeg sender bud etter sakene mine snart. -Som du vil, Paul.
-Hvor skal du? Hva vil du gjøre? -Jeg har ingen anelse.
Det er ikke lenger nødvendig at jeg blir her.
Hva mener du med "nødvendig"?
Selvfølgelig, Elizabeth. Du ville beskytte henne.
Du har fullført det du hadde i tankene. Du kan dra med god samvittighet.
Du skal få livet tilbake.
-Justine, du kan servere middag. -Bare et øyeblikk.
Er det sant?
Unnskyld?
At du gifter deg med den kvinnen?
-Har du glemt deg bort? -Du lovte å gifte deg med meg.
Jeg har ikke glemt det.
-Det har jeg. -Ikke le av meg.
-Slutt! Slutt, ellers... -Hva?
-Hva vil du gjøre? -Drepe deg.
Din dumme, lille idiot!
-Trodde du jeg ville gifte meg med deg? -Det gjør vondt!
Gå tilbake til jobben din!
Men du må gifte deg med meg. Du må.
Jeg bærer ditt barn.
-Siden når? -Det har ingen betydning.
Det er sant.
Hvorfor velge meg som far? Du kan velge hvem som helst i byen.
Muligheten er stor for at det blir den rette.
Hun vil ikke tro det. Ikke når jeg forteller henne.
Jeg skal fortelle henne hva du gjør i laboratoriet.
Og så skal jeg fortelle myndighetene.
Fortelle hva?
Jeg vet masse, om jeg bare vil fortelle.
-Hva vet du? -Du ville ikke like det, eller hva?
Gifter du deg ikke med meg, forteller jeg alt.
Alt hva?
Du vet hva jeg snakker om.
Bevis, kjære. Det er det eneste myndighetene er interesserte i.
Bevis.
-Du må ut herfra før i morgen tidlig. -Jeg skaffer meg bevis.
Bare vent. Jeg skaffer meg det.
Sender du meg syltetøyet, frøken Elizabeth?
Takk.
Victor?
Jeg er bekymret for Justine.
Det har gått en uke siden hun dro og vi har ennå ikke hørt fra henne.
Ikke bekymre deg.
Hun har nok rømt med en av landsbyforførerne.
Hun har alltid vært romantisk av seg.
Hva med bryllupsinvitasjonene?
-Har vi fått noe svar? -Ja, en del.
-Victor. -Ja, kjære?
Jeg har invitert Paul i bryllupet. Han var tross alt en god venn av deg.
Beklager om jeg har gjort noe galt.
Han har ikke svart ennå, så...
han kommer kanskje ikke.
Jeg håper han gjør det.
Jeg vil at han skal se noe.
Til bruden og brudgommen.
Til det lykkelige paret.
Til brudepikene.
-Hva babler du om? -Jeg øver litt på talen, kjære.
Det er ikke før i morgen, etter bryllupet.
Jeg vet det, kjære, men slike ting tar tid.
Kom igjen. Vi skal hjem.
Så fort?
Kom igjen.
Takk og lov at de har dratt. Jeg har litt jobb å gjøre oppe.
Kvelden før bryllupet? Jeg trodde...
Gi deg, Elizabeth. Vi er ikke sentimentale, unge elskere.
Kan jeg bli med deg inn på laboratoriet?
Nei, kjære. Ikke ennå. Men snart.
Jeg lover.
Synd Paul ikke dukket opp.
La dem stå til i morgen, Ellen.
Ja, frøken Elizabeth.
God kveld. Jeg er Herr Krempe.
Er baronen og frøken Elizabeth hjemme?
-Ja. -Paul!
-Paul, så fantastisk å se deg! -Elizabeth!
-Vi trodde ikke du kom. -Du ser fabelaktig ut!
-Og Victor? -Han er på laboratoriet.
Han har nærmest bodd der de siste ukene.
-Hva holder han på med? -Ikke vet jeg.
Jeg kommer aldri til å vite hva som skjer bak den låste døren.
Jeg glemte det.
Han blir glad for å se deg, for i går sa han...
at han ønsket du var her fordi han har noe å vise deg.
-Har han? -Hvorfor overrasker du ham ikke?
Det skal jeg gjøre.
-Hvem er det? -Paul.
Paul?
Paul.
Holder fortsatt døren låst. Er det nødvendig?
Det kan du finne ut selv om et øyeblikk.
Elizabeth sa du skulle vise meg noe.
Ja.
Ja, det skal jeg, Paul.
Jeg har begynt med hjernekirurgi.
Har du ingenting å si?
-Så den ble ikke drept. -Å, jo da.
Den var i hvert fall livløs. Men ikke glem at...
jeg ga den liv i første omgang. Det var enkelt å gjøre det igjen.
Vent, Paul. Jeg vil vise deg noe mer.
-Jeg har sett nok. -Vent, Paul!
Se på dette.
Opp!
Reis deg opp!
Sånn ja.
Kom bort hit.
Kom igjen.
Kom hit!
Sitt ned.
Sitt ned!
Er det din superintelligente skapning?
Den med det perfekte legemet, dette uhyret!
Spør noe om viderekommen fysikk.
Den har en hjerne med livslang viten, det skulle være enkelt.
Kan jeg si deg noe, Paul?
Dette er like mye ditt som mitt verk.
Å, ja. Jeg ga ham livet. Jeg ga ham en hjerne.
Jeg valgte en bra, intelligent hjerne.
Men du ødela den. Du satte en fordømt kule i den elendige greia.
Dette er din skyld, Paul. Skjønner du det?
Din skyld.
Ja, jeg skjønner.
Men du kommer ikke til å vinne, Paul. Vet du hvorfor?
Fordi jeg vil fortsette.
Hjelper ikke hjernekirurgi, vil jeg skaffe meg en ny hjerne.
Og en ny en. Og en ny en.
Nei, det vil du ikke.
Paul, hva har du tenkt å gjøre?
Paul, hva gjør du?
For din skyld, og for Elizabeths, har jeg tiet så langt.
Nå skal jeg til myndighetene og få denne skapningen ødelagt.
-Og få deg straffet for disse grusomhetene. -Nei!
Paul, hvor skal du?
Paul, vent et øyeblikk! Hva tjener du på dette?
-Du er like ansvarlig som meg. -Jeg har ikke vært innblandet på lenge.
Jeg har noe å si.
Hvem er det?
Jeg advarer deg: Går du til myndighetene, blir Elizabeth det første offeret.
Victor! På taket.
-Vi må opp dit. -Ikke denne gangen. Jeg skaffer hjelp.
Elizabeth, kom tilbake!
Hold deg unna!
Nei!
Kom deg unna!
Mitt livsverk er ødelagt.
Ødelagt på et sekund.
Av samme hånd den fikk liv fra.
I løpet av en halvtime var det ingenting igjen.
Og det er min historie. Det er det som skjedde.
Du tror meg sikkert ikke.
Det må du. Hører du?
Besøk til deg, Frankenstein: Herr Krempe. Vil du treffe ham?
Å, ja! Jeg visste at Paul ikke ville svikte meg.
Han vil bekrefte at det er sant. Han vet det.
Han vil si at det er sant!
Greit, han vil treffe deg.
Han ville aldri svikte meg. Han er en god venn.
Han vil bekrefte at alt er sant. Han vet det.
Min kjære venn, Paul!
Paul!
Paul, min venn, fortell.
-Fortelle hva, Victor? -Om ham. Om skapningen min.
Si det. Du var den eneste som så ham bortsett fra meg og Justine.
Jenta du drepte.
Det var ikke meg. Det er det jeg sier. Det var ham.
-Han gjorde det. -Hvem da?
-Hvem gjorde det, Victor? -Skapningen min.
Du vet det. Mannen. Si det.
Å, nei! Nei, Paul!
Paul, du må si det.
Du vet hva som kommer til å skje. Bare du kan redde meg.
Du må si det.
Jeg skal tvinge deg!
Paul, du må si det!
Du må si det. Paul!
Beklager, men du må si det.
Du må redde meg, Paul.
Du må redde meg!
Nei!
Paul!
Det er ingenting vi kan gjøre for ham nå.
Kom igjen, vi drar hjem.