För mer än 100 år sen, i en bergsby i Schweiz
bodde en man vars underliga experiment med de döda har blivit legendariska.
Legenden har berättats med fasa över hela världen... Det är legenden om...
Frankensteins förbannelse
-Hjälp oss, fader! -Vad sägs om lite mat?
-De svälter oss! -Stannar du, fader?
Karln yrar.
Är du säker på att du vill träffa honom ensam?
Ni har besök, baron Frankenstein.
Om du behöver hjälp, är jag utanför.
Du ville visst träffa mig.
Är det själslig tröst du söker?
Ge din själsliga tröst till dem som tror att de behöver den.
Jag ville träffa dig för att jag inte kom på nån annan.
Folk litar på dig.
De lyssnar på det du säger.
Hör nu på mig, och sen kan du berätta det för alla andra.
Då kanske de tror på mig.
-Jag måste berätta... -Jag måste berätta, du ska lyssna!
Om du tror att mitt ord kan ge auktoritet, tar du miste.
Du bör nog inte berätta det du anser är så viktigt.
-Du stannar. -Släpp mig.
-Säg att du stannar. -Ska jag ropa på vakten?
Jag ber om ursäkt. Var snäll och sätt dig.
Jag bad ju om ursäkt. Jag ska inte tappa humöret igen.
Som du vill.
Om jag inte kan övertyga dig...
om att det jag nu tänker berätta är sant...
kommer jag att vara död om en timme.
-Jag har sagt... -Då kanske du förstår.
Du får nog börja från början.
Hur började alltihop?
Jag tror att det var när jag gick i skolan.
Jag har alltid varit intelligent.
Dåren som undervisade oss kanske lyckades lura de andra...
men vad visste han?
Han hade lärt ut samma smörja i 30 år...
och han hade nog inte fått nån ny lärobok på 20 år.
När min mor dog ärvde jag Frankenstein-förmögenheten.
Tack vare den kunde jag välja det liv och arbete som jag alltid velat ha.
Victor, käre pojke...
du är den ende som finns kvar i Frankenstein-familjen.
Jag vet att du kommer att sköta dig...
på ett sätt som skulle gjort din stackars mor stolt över dig.
Jag ska göra mitt bästa, morbror. Tack.
Tack för att ni kom.
Adjö.
Varför ville du träffa mig, moster Sophie?
Det är lite känsligt, Victor. Jag...
Är det om pengarna som min mor brukade ge dig?
Oroa dig inte. Jag fortsätter att betala.
Du är en duktig pojke. Din stackars mor skulle varit stolt...
-Ja, ja. -Elizabeth, tacka din kusin.
Det behövs inte.
Seså, Elizabeth. Säg tack, artigt.
Tack.
En duktig flicka. Hon blir en bra kvinna en dag.
-Det blir hon säkert. -Och en bra hustru.
-Adjö. -Ja, adjö.
Den första i varje månad brukade din mor...
-Jag förstår. Jag ska göra likadant. -Tack.
Godmorgon.
Är det här familjen Frankensteins hus?
Ja.
Jag heter Paul Krempe. Jag söker baron Frankenstein.
Ni måste vara Victor. Jag är er privatlärare.
Jag förstår.
Men jobbet är väl inte ert än?
Det är väl bara en intervju för att se...
om ni passar för jobbet.
Ja, men jag har utväxlat brev med baronen...
och han verkade nöjd med mina kvalifikationer.
Ja, det stämmer visst.
-Han ville nog se hur jag ser ut. -Så måste det vara.
-Kan ni säga till er far att jag är här? -Min far är död.
-Omöjligt. Jag fick ett brev... -Han har varit död i 10 år.
Det var jag som skrev annonsen. Och skrev till er.
Så ni är baronen?
Sen jag var 5 år gammal.
Söker ni en privatlärare åt er son?
Jag ville slippa förklara allt per brev.
Det är aldrig särskilt enkelt.
Jag förstår inte vad det gör för skillnad.
Ni skulle anställas som min privatlärare, om baronen godkände er.
Ni åtar er uppgiften. Ni betalas enligt överenskommelse.
Av vem?
Av baronen. Jag är ganska rik.
Vill ni fortfarande ha jobbet?
Det vore en ära, herr baron.
Mitt första intryck av Paul visade sig snart stämma.
Han var en bra lärare.
På två år lärde jag mig allt han kunde lära ut, men vi fortsatte...
att utforska det okända. Vi undersökte, registrerade, sökte...
sökte oavbrutet...
tills vår forskning gradvis började gå i en enda riktning...
och vi vände all vår energi ditåt.
Det krävdes många års oavbrutet arbete innan vi fann det vi sökte.
Sen, en kväll...
när ingen annan hörde eller såg nåt...
belönades vårt slit.
Paul, den lever.
Vi har lyckats!
Det dröjde ett tag mellan hjärtreaktionen och de första synliga livstecknen.
Det är den tid som hjärtat behöver för att låta blodet cirkulera i hela kroppen.
Om vi kunde fördröja eller förlänga den tid under vilken en kropp verkar vara död...
men hjärtat fortfarande lever...
skulle vi ha en levande kropp med den svagaste livsgnista.
Tänk vad det skulle betyda när man utför stora operationer!
Vi skulle kunna rädda hundratals liv.
Minska chocken, ingen blodförlust.
Läkarförbundet ska träffas i Bern nästa månad.
Hinner vi skriva ner allt?
Det gör vi.
-Men det ska vi inte. -Varför inte?
De träffas bara en gång per år. Varför vänta så länge?
Vi måste vänta.
Det vi har gjort hittills är ingenting jämfört med det vi ska göra.
Vi har bara börjat. Bara gläntat på dörren.
Nu ska vi gå in genom den och se vad som finns bakom.
Förstår du inte, Paul? Vi har upptäckt själva livets källa...
och återfört en död varelse till livet.
Det är en oerhörd upptäckt, men vi kan inte offentliggöra den än.
Vi måste gå till nästa fas.
Vi har väckt liv där livet var utsläckt.
Det räcker inte att återföra döda till livet.
Vi måste skapa nytt från början. Skapa vår egen varelse...
ända från början.
Från vad? Vad pratar du om?
Glöm helheten. Nu måste vi ta delarna...
lemmar och organ, och sen ska vi bygga.
-Vad då? -Det svåraste en människa kan göra:
En människa.
Vi måste skapa en människa...
med perfekt fysik, en konstnärs händer och ett genis mogna hjärna.
-Vi klarar det. Inser du inte det? -Nej, det gör jag inte.
Det du säger är nonsens, det strider mot naturen.
Sånt kan bara sluta i ondska.
Vad är det med dig? Du har inte haft några skrupler hittills.
När det gäller att strida mot naturen, har vi inte redan gjort det?
Det som är dött, ska det inte vara dött för evigt?
Men vi gav det livet åter.
Vi har lärt oss hemligheter som ingen har kunnat drömma om.
Vi har överskridit naturens gränser för människans utveckling.
-Inget kan stoppa oss nu. -Vad vill du göra?
Först måste vi ha ramen, kroppen.
Förra veckan hängde de en stråtrövare i Engelstadt.
Han hade plågat trakten i flera månader. Som ett varnande exempel...
har hans kropp lämnats på en stolpe strax utanför stan.
Där lär den hänga tills den ruttnar...
eller stjäls.
Fåglarna har verkligen passat på.
Ögonen...
Halva huvudet är uppätet.
Vad tänker du göra?
Ta av huvudet. Det har jag ändå ingen användning av.
Det ligger i syra. Snart finns det inga spår kvar.
Hjälper du mig med kläderna?
Titta på händerna.
Stora och klumpiga. Inte konstigt att han var rånare.
Med såna händer kunde han inte varit mycket annat.
Förutom en gorilla, kanske.
Vi ska nog inte göra det här.
Vi borde vänta och visa våra upptäckter för förbundet.
-Om nåt går fel... -Nu vet jag.
-Vad? -Sköt om allt medan jag är borta.
Vart ska du?
Om jag åker ikväll bör jag vara tillbaka imorgon kväll.
-Victor! -Vad är det?
Vad pratar du om? Vart ska du åka?
Åka?
Jag ger mig iväg ett tag. Jag berättar när jag kommer tillbaka.
Rör inte vår vän medan jag är borta. Låt honom vila i frid...
medan han kan. Nu äter vi, jag är utsvulten.
Jag trodde att det var herrn.
Nej, han är inte tillbaka ännu.
Kommer han i tid till middagen?
Jag vet inte, det sa han inte.
Nu är han här.
Godkväll, baron Frankenstein väntar mig. Får jag komma in?
Jag behöver hjälp med bagaget.
-Bagage? -Ja, jag ska bo här.
Jag beklagar, fröken, men det har baronen inte nämnt.
Det måste han ha gjort. Jag skrev ett brev.
Så roligt att se dig, Victor.
Det har tyvärr skett ett misstag.
Misstag?
Fick du inte mitt brev?
Jag är inte Victor, jag heter Paul Krempe.
Åh. Jag ber om ursäkt.
-Jag har inte träffat Victor på länge. -Nu när ni vet vem jag är...
kan ni kanske berätta vem ni är?
Elizabeth, Victors kusin. Har han inte berättat om mig?
Nej, det har han inte.
Det ska han minsann få höra när han kommer tillbaka.
-Är han bortrest? -Han borde komma närsomhelst.
Det dröjer nog inte lång stund.
Tänker ni stanna länge?
Jag ska bo här.
-Det ska bli mitt hem. -Bo här? Men...
Paul, jag...
Elizabeth.
Victor.
Elizabeth.
Jag fick ditt brev. Jag beklagar det där med din mor.
Hur mår du, kära du?
Pigan visar dig till rummet.
Paul, följ med och titta. Vi ses vid middagen, Elizabeth.
-Ja, men... -Kom, Paul.
Som sagt, vi ses vid middagen.
Lås dörren. Kom och titta.
Vad tycks? Har du nånsin sett nåt så vackert?
Bardellos händer.
Världens främste skulptör.
Var fann du dem?
Leipzig. Jag hörde att Bardello dog där förra veckan.
-Det behövdes bara lite mutor. -Inser du vad det här betyder?
Att vår vän kommer att ha de finaste händer som nånsin funnits.
Jag pratar om din kusin.
Vi kan inte fortsätta med experimentet. Inte här.
-Vad pratar du om? -Hon kanske avslöjar oss.
Än sen? Vad gör det?
Hon är ung.
Hon skulle inte klara av en sån chock.
Hör på mig! Du ser inte det hemska i det du gör.
Det gjorde inte jag heller först.
Och nu?
När du var borta, bestämde jag att jag inte kan fortsätta.
Jag hoppas kunna övertyga dig om att jag har rätt, ändra din åsikt.
Det kan du aldrig.
Om sex månader kan du glädjas åt...
att du hjälpte mig med upptäckten. Vi blir kända båda två.
Nej, ökända! Jag hjälper dig inte mer.
Jag ber dig.
Sluta, om inte för din egen skull, så för flickans.
Du slösar bort din tid.
Hjälp mig att sy på händerna. Jag vill se om de växer fast.
Förstår du inte? Jag vill inte hjälpa dig mer.
Jag ska försöka få Elizabeth att åka härifrån.
Det kommer hon inte att göra.
Om du verkligen inte tänker hjälpa mig, vill jag vara ifred.
Jag måste arbeta.
Jag kommer inte till middagen. Framför du mina ursäkter till Elizabeth?
-Behöver ni nåt mer? -Nej tack, det räcker så.
Som ni vill, sir.
Jag bär upp herrns middag nu.
Lämna den utanför dörren.
Givetvis, det gör jag alltid.
Dricker du kaffe med eller utan mjölk?
Jag känner dig inte så väl, men jag vill att du gör mig en tjänst.
Vad?
Åk härifrån.
Åka härifrån?
Åk genast härifrån och kom aldrig tillbaka.
Det är omöjligt. Varför vill du det?
Jag kan inte förklara, men du är inte säker här.
Inte säker?
Victor ska väl vara här?
-Visst. Det ska han. -Då förstår jag inte...
Det är på grund av Victor som jag vill att du åker.
Han utför experiment som kan bli väldigt farliga.
Vad för slags experiment?
-Du skulle inte förstå. -Det skulle jag säkert.
Snälla, berätta.
Tro mig, jag kan inte berätta även om jag skulle vilja.
Då måste jag fråga Victor.
Ska vi gifta oss har jag rätt att veta.
Gifta er?
Javisst, vi är förlovade. Har han inte nämnt det?
Hur kan du vara förlovad med nån du inte känner?
Det var ett arrangemang mellan Victor och min mor.
Det är absurt. Inte behöver du fullfölja ett sånt arrangemang.
Min mor och jag var helt beroende av Victor.
Vi hade svultit ihjäl utan honom.
Nu kanske du förstår.
Jag förstår att du blandar ihop tacksamhet med kärlek.
Du har ingen rätt att säga så. Hur understår du dig?
Förlåt. Det är er ensak och har inte med mig att göra.
Du borde ändå åka härifrån. Det är för ditt eget bästa.
Jag förstår inte varför du ber mig göra nåt så dumt.
Jag ber dig inte.
Jag kräver det. Du får inte stanna.
Det kanske vi ska låta Victor avgöra. Det är trots allt hans hus.
Hade du glömt det?
Nej, det hade jag inte.
Ursäkta. Så borde jag kanske inte ha sagt.
Jag ber också om ursäkt.
Jag tappade humöret. Förlåt.
Paul...
bara för att det bestämdes för många år sen...
betyder det inte att vi inte borde gifta oss.
Jag har alltid velat det.
Han också.
Victor...
-Vad har jag sagt åt dig? -Baron, då.
-Herr baron. -Så ska det låta.
Hur länge ska det här pågå?
Träffas i mörka korridorer. Älska i hemlighet.
När ska vi gifta oss?
Varför tror du att jag tänker gifta mig med dig?
För att du har lovat. För det här.
Herr baron Victor...
den här kvinnan...
vad gör hon här?
-Är du svartsjuk? -Nej.
Jo.
Jag är svartsjuk.
Är hon din älskarinna?
-Om jag trodde att hon var... -Tvärtom, Justine.
Hon ska bli din husfru.
Det blir din plikt att tjäna min kusin Elizabeth.
Och sköta om henne lika väl som du sköter om mig.
-Fast på ett annat sätt, givetvis. -Givetvis.
Du tänker väl inte åka bort igen?
Det måste jag. Jag kommer tillbaka imorgon kväll.
Men, Elizabeth...
vad står på?
Jag är besviken. Vi ses så sällan nuförtiden.
Och så alla hushållsutgifter. Vi borde se över dem gemensamt.
Det blir snart din uppgift, och den klarar du utmärkt.
Men jag vill att du tittar på dem, jag behöver din hjälp.
Snart vill du väl hjälpa mig med mina experiment.
Gärna. Helst av allt i hela världen.
Vem vet, käraste, det kanske blir så.
En vacker dag.
Jag måste åka. Jag ska köpa material.
Arbetsmaterial.
Bårhus
Nå?
-Varsågod, sir. -Ta det försiktigt.
De brukar inte vara perfekta när de kommer hit.
Ögonen är oftast det första som försvinner.
Vad sägs?
De duger.
Vi sa väl tio?
-Styck. -Paret.
Paret. Precis som ni sa.
-Vem är det? -Paul.
Jag kommer.
Kom in.
Ville du träffa mig?
Du har inte varit här på länge. Hur kommer det sig?
-Du vet att du alltid är välkommen. -Jag tänker inte hjälpa dig.
Varför fortsätter du då att bo här?
Du oroar dig för Elizabeth, eller hur?
Vad är det du vill?
Har det inte varit svårt att hålla sig borta...
och bara gissa vad jag gör?
Inte veta hur bra det går för mig?
Jag tänker visa dig mina framsteg.
Sen kan du själv avgöra om jag kommer att lyckas eller ej.
Jag har bara en sak kvar, kom och titta.
-Vad tycker du? -Den är vidrig!
Utseendet spelar ingen roll.
Det viktiga är att skapa en varelse som lever och andas.
När ärren i ansiktet har läkt är den inte så hemsk.
Jag ber dig.
Sluta innan det är för sent.
Vad gör jag?
Jag skadar ingen.
Jag plundrar några gravar. Det gör alla läkare och forskare.
Hur lär vi oss annars nåt om människans komplicerade natur?
Läkare plundrar för mänsklighetens bästa.
Det här kan bara sluta i ondska.
Varför säger du så?
Jag medger att han inte är särskilt snygg just nu.
Ansiktets karaktär avgörs av det som finns bakom...
i hjärnan.
Ett välvilligt sinnelag ger ansiktet ett välvilligt drag.
Ett ont sinnelag ger ett ont ansikte. Därför...
ska jag använda ett genis hjärna.
När hjärnan börjar fungera i kroppen...
kommer ansiktsdragen att spegla vishet och förståelse.
Jag har som sagt bara en sak kvar: hjärnan.
En överlägsen hjärna.
Med en livstids kunskaper.
Tänk dig det.
Min varelse kommer att födas med en livstids kunskaper.
Varifrån ska hjärnan komma?
Jag ordnar det.
-Då så, professorn. -Ihr eller dir.
Er gästfrihet är på tok för stor, käre baron.
Tvärtom, professor Bernstein, det är vi som står i skuld till er.
När Victor sa att ni skulle komma blev jag överlycklig.
Ni smickrar mig, miss Elizabeth.
Inte bara för att ni ska bo över hos oss...
utan också för att er närvaro vid middagen garanterar min Victors närvaro.
Hon tycker att jag är för mycket i laboratoriet.
Han låser in sig i timmar. Han varken äter eller sover.
Jag tycker att världen skulle vara trevligare utan forskning.
Åtminstone min värld.
Hon kanske har rätt.
Man kan tillbringa för mycket av sin tid i tråkiga rum...
i jakt på mörka sanningar.
Man söker och forskar...
tills man plötsligt är för gammal för att njuta av livet.
Professorn håller med mig.
Ni har svikit mig.
Nu lär hon citera er när hon vill att jag slutar arbeta...
för att slösa tid med henne.
Det gör du visst.
Jag säger: "Du är bara en obetydlig vetenskapsman. Jag lyssnar inte på dig.
"På inrådan av Europas störste geni: Lämna ditt laboratorium...
"och kom ut till mig i solskenet."
Kvinnor. Tänk så de vrider på våra ord för att de ska passa deras behov.
Hon blir bara lycklig om jag ger upp mitt arbete helt.
Är världen redo för vetenskapens avslöjanden?
Det är stor skillnad mellan att veta hur en sak är...
och att veta hur kunskapen ska användas för mänsklighetens bästa.
Problemet med oss vetenskapsmän är...
att vi tröttnar fort på våra upptäckter.
Vi ger dem till andra som inte är redo för dem...
medan vi själva återvänder till okunskapens mörker...
där vi söker efter nya upptäckter...
som kommer att behandlas lika illa när den dan kommer.
Så illa kan det inte vara.
Tycker även ni att vi ska sluta forska?
Godkväll.
Paul, så bra att du hinner träffa professor Bernstein.
Professor Bernstein?
Precis. Låt mig presentera min vän Paul Krempe.
-Godkväll, sir. -Angenämt.
Professorn stannar här inatt.
Jag är hedrad över att få träffa er. Jag väntade mig inte en sån ära ikväll.
Du skulle ju komma imorgon bitti.
Det var bäst att återvända.
Jag har hört en hel del om er från baron Frankenstein.
Jag ser fram emot att prata med er imorgon.
Det ska bli trevligt.
-Vi har tröttat ut professorn. -Nej, nej.
Jag har njutit av varenda minut av den trevliga aftonen.
Men hög ålder kommer inte ensam.
Godnatt, unga dam.
Godnatt, professorn. Hoppas att ni sover gott.
-Godnatt, sir. -Godnatt.
-Jag ska visa er till ert rum. -Tack.
Jag är verkligen hedrad över att ni är här.
Jag är mycket tacksam.
Jag står ensam i världen.
Att vara gäst i nåns hem, i synnerhet...
i ett så charmerande hem som ert, med en underbar atmosfär...
uppskattar jag verkligen.
Ni är alltför vänlig.
Jag vill visa er en tavla innan ni drar er tillbaka.
Det är den högst upp i trappan.
Min far köpte den och den föreställer en av de första operationerna.
Om ni tar ett steg bakåt ser ni den bättre.
Se upp, professorn!
Baron Frankenstein...
jag är säker på att jag talar för oss alla...
när jag säger att vi uppskattar all er vänlighet och omtanke...
med att låta vår stackars kollegas kropp...
finna sin sista viloplats i er familjegrav.
Som ni vet hade professorn inga släktingar i livet.
Det var det minsta jag kunde göra. Han var gäst i mitt hem.
Jag misstänkte att du skulle vara här.
Det var intelligent av dig.
Nu när du har funnit mig, vad vill du?
Du dödade gamlingen, eller hur?
Och nu stympar du hans kropp.
Jag har tagit hans hjärna. Det är inte fråga om nån stympning.
Jag kan inte bevisa att du mördade honom, men jag kan hindra dig från att ta hjärnan.
Varför då? Han behöver den inte.
-Ge mig den! -Var inte dum! Försiktigt!
Du skadar den!
Gå härifrån, låt mig vara ifred! Försvinn!
Om du har skadat den...
Vem är det?
Vad är det, Paul?
Jag ber dig att åka härifrån.
-Vad pratar du om? Åka härifrån? -Nu.
Genast. Innan det är försent.
Vi har redan talat om det här.
Inser du inte att du är i fara?
Det Victor gör är farligt för oss alla.
Varför stannar du då? Du hjälper honom inte längre.
Jag ska berätta varför.
Jag lämnar dig inte ensam med honom.
Tro mig. Du har fel om honom.
Har jag?
-Det måste du ha. -Vad vet du om det?
Har du nånsin sett hans laboratorium? Nej.
Du kan inte ens tänka dig vilken fruktansvärd sak han tänker göra.
Vad är det du säger? Att Victor är elak, galen?
Han är varken elak eller galen.
Bara så uppe i sitt arbete...
att han inte inser de hemska konsekvenserna.
Elizabeth...
jag står inte ut med tanken att det händer dig nåt.
Jag vill inte skada nån av er, men...
Victor är så inne i sina experiment...
Snälla du.
Gå härifrån.
Hjälp mig.
Du måste vara galen.
Apparaten byggdes för att användas av två. Det vet du.
Jag trodde att jag klarade det själv, men det går inte.
Det glädjer mig.
Det innebär att ditt experiment misslyckas.
Du kommer att hjälpa mig, vad du än säger.
I så fall gör jag mig av med varelsen så fort jag har bevisat min teori.
-Hur lång tid tar det? -En månad, högst två.
Med den där saken levande där uppe? Nej!
Om du inte hjälper mig, lovar jag inget.
Jag klarar det själv på nåt sätt.
Hur svårt det än är.
Och när jag har lyckats...
ska jag presentera Elizabeth för vetenskapen och se vad hon tycker.
Det viktigaste för mig är att det här experimentet lyckas.
Det har varit mitt livs mål.
Låt gå, Victor.
Jag hjälper dig.
Victor!
Jag klarade det.
Den måste förstöras innan den återfår medvetandet.
Hör du mig?
-Vad sa du? -Du måste förstöra den nu.
Förstår du inte? Jag har lyckats!
Ja, du har nästan lyckats ta livet av dig.
-Bara 10 sekunder till och... -Det är min skapelse.
Ja, en brottslig galning. Den försökte döda dig.
Det är hjärnan. Den skadades när du överföll mig.
Därför är det ditt fel.
Att den inte blev som det var tänkt.
Jag kan reparera hjärnan.
Det är gärningen som räknas. Jag har skapat en varelse.
-Du lovade att förstöra den. -När jag är klar med min forskning.
-Inser du inte att du skapat ett monster? -Det spelar ingen roll.
Jag opererar hjärnan imorgon. Det bör gå fort.
Då så, Victor. Adjö.
Paul!
-Han är borta! -Va?
Jag har sökt igenom hela huset. Var kan han vara?
Det är sant. Vi måste ut och leta efter honom!
-Jag söker hjälp i byn. -Nej, jag sänder bud.
Vi måste följa hans spår.
Tar han sig in i skogen hittar vi honom aldrig.
Vi ses där nere.
Ta det lugnt. Du går för snabbt för din gamle farfar.
Sätt dig här då, farfar.
-Var? -Här.
Jag fortsätter nu. Det är inte långt.
Visst, tack.
-Var försiktig. -Ja då, farfar.
Det var snabbt. Du kan inte ha plockat många.
Vad är det? Hittade du inga?
Här är jag.
Jag har tappat käppen. Hjälp mig att finna den.
Vad tyst du är. Har du inte mål i mun?
Vem är du?
Säg vem du är.
Vad vill du mig? Ser du inte att jag bara är en blind stackare?
Jag har inget åt dig.
Jag kan inte skada dig.
Hjälp mig! Hjälp!
Farfar!
Han måste ha stannat här.
Vart skickade du byborna?
Till den södra stranden. Jag sa att vi ses där om en halvtimme.
Hans spår är enkla att följa.
Nej, Paul!
-Du skjuter bra. -Jag gjorde vad som krävdes.
-Vi begraver honom innan nån kommer. -De kommer inte.
Jag sände inget bud.
Du är galen!
Riskerade du oss två mot den där?
-Vi kunde ha dött! -Ja. Men det gjorde vi inte.
Nu är han död, så det gör detsamma.
Det är gjort och jag hoppas att du är nöjd.
Jag är glad att vi stoppade monstret innan det var försent.
Om det är det du menar.
Jag kommer nog aldrig att förlåta dig för det du gjorde.
-Vem där? -Det är jag. Paul.
Ett ögonblick.
-Nå? -Jag ger mig av nu.
-Jag skickar efter bagaget om ett par dar. -Som du vill.
-Vart ska du åka? Vad ska du göra? -Jag vet inte.
Nu behöver jag inte längre stanna här.
Vad menar du med "behöver"?
Elizabeth, förstås. Du stannade för att skydda henne.
Du har gjort vad du skulle. Du kan ge dig iväg med gott samvete.
Jag ska ge dig livet åter.
-Justine, du kan servera middagen. -Ett ögonblick.
Är det sant?
Ursäkta?
Ska du gifta dig med henne?
-Glömmer du inte nåt nu? -Du lovade att gifta dig med mig.
Det glömmer jag inte.
-Det gjorde jag visst. -Skratta inte åt mig.
-Sluta! Sluta, annars... -Vad?
-Vad ska du göra? -Jag dödar dig.
Din lilla dumsnut!
-Trodde du att vi skulle gifta oss? -Det gör ont!
Gå tillbaka till ditt arbete!
Du måste gifta dig med mig. Du måste.
Jag är med barn.
-Hur långt gånget är det? -Det spelar ingen roll.
Så är det bara.
Varför peka ut mig som far? Ta vilken karl som helst i byn.
Chansen är stor att du väljer rätt.
Det kommer inte hon att tycka. Inte när jag berättar.
Jag ska berätta vad du gör i ditt laboratorium.
Och sen ska jag gå till polisen.
Och säga vad?
Jag vet mycket, om jag vill berätta.
-Vad vet du? -Det vill du väl bra gärna veta?
Om vi inte gifter oss, berättar jag.
Vad?
Du vet vad jag pratar om.
Bevis, kära du. Det är det enda polisen är intresserad av.
Bevis.
-Du ska vara härifrån imorgon bitti. -Jag ska skaffa bevis.
Du ska få se. Jag ska ordna det.
Skickar du marmeladen?
Tack.
Victor?
Jag oroar mig för Justine.
Hon försvann för en vecka sen, och vi har inte hört av henne.
Oroa dig inte.
Hon rymde väl med nån sol-och-vårare i byn.
Hon var alltid så romantisk.
Hur går det med bröllopsinbjudningarna?
-Har nån svarat än? -Ja, ganska många.
-Victor. -Ja, sötnos?
Jag har bjudit in Paul. Han var faktiskt din bäste vän.
Förlåt om jag har gjort fel.
Han har inte svarat än, så...
han kanske inte kommer.
Jag hoppas att han kommer.
Jag vill visa honom en sak.
För bruden och brudgummen.
För det lyckliga paret.
För tärnorna.
-Vad babblar du om? -Jag övade på mitt tal.
Det är inte förrän imorgon, efter vigseln.
Jag vet, men sånt här tar tid.
Kom. Vi går hem.
Så tidigt?
Kom nu.
Tack och lov att de gick. Jag måste jobba.
Vi gifter oss ju imorgon. Jag tänkte...
Seså, Elizabeth. Vi är väl inga sentimentala ungdomar?
Får jag se på när du arbetar?
Nej, kära du. Inte än. Men väldigt snart.
Det lovar jag.
Synd att Paul inte kom.
Lämna det till imorgon, Ellen.
Ja, miss Elizabeth.
Godkväll. Jag är herr Krempe.
Är baronen och miss Elizabeth hemma?
-Ja. -Paul!
-Så underbart att se dig! -Elizabeth!
-Vi trodde inte att du skulle komma. -Du ser strålande ut!
-Och Victor? -Han är där uppe.
Han har nästan bott där de senaste veckorna.
-Vad gör han? -Vad vet jag?
Jag kommer aldrig att få veta vad som pågår bakom dörrarna.
Jag glömde det.
Vad han ska bli glad att se dig, han sa igår...
att han önskade att du var här, för han hade nåt att visa dig.
-Jaså? -Gå upp och överraska honom.
Det ska jag.
-Vem är det? -Paul.
Paul?
Paul.
Låser du fortfarande dörren? Behövs det verkligen?
Det kan du strax avgöra själv.
Elizabeth sa att du ville visa mig nåt.
Ja.
Det stämmer.
Jag har börjat med hjärnkirurgi.
Har du inget att säga?
-Den dog alltså inte. -Jodå, det gjorde den.
Livet hade försvunnit från kroppen. Men glöm inte...
att det var jag som gav den livet. Det var enkelt att ge det åter.
Vänta, Paul. Jag vill visa dig nåt annat.
-Jag har sett nog. -Vänta!
Titta.
Upp med dig!
Seså, upp!
Såja.
Kom hit nu.
Kom.
Kom hit!
Sitt.
Sitt ner.
Sitt ner!
Är det din överlägsna skapelse?
Din perfekta varelse, det här djuret!
Fråga nåt om komplicerad fysik.
Hjärnan har en livstids kunskap, det borde vara enkelt för den.
Ska jag berätta en sak?
Det där är resultatet av ditt arbete lika mycket som mitt.
Ja, jag gav honom liv. Jag satte en hjärna i hans huvud.
Jag valde en bra hjärna, framstående.
Men du skadade den. Du satte en kula i fanskapet.
Det är ditt fel, Paul. Förstår du det?
Ditt fel.
Jag förstår.
Men du kan inte vinna. Ska jag berätta varför?
För jag tänker fortsätta.
Kan det inte ordnas med kirurgi skaffar jag en annan hjärna.
Och ännu en. Och ännu en.
Nej. Det gör du inte.
Paul! Vad tänker du göra?
Vad tänker du göra?
Jag har hållit tyst för din skull, och för att skydda Elizabeth.
Nu tänker jag gå till polisen och se till att de förstör varelsen.
-Och se till att du får betala för dina illdåd. -Nej!
Vart ska du ta vägen?
Vänta lite! Vad tjänar du på det?
-Du har lika stor del i det som jag. -Jag har inte varit här på flera månader.
Jag har nåt att säga.
Vem är det?
Jag varnar dig: Om du går till polisen blir Elizabeth den första som får lida.
Victor! På taket.
-Vi måste upp dit. -Inte den här gången, jag kallar på hjälp.
Kom tillbaka!
Akta dig!
Nej!
Bort från mig!
Mitt livsverk är förstört.
Förstört på ett ögonblick.
Av samma hand som gav det liv.
Efter en halvtimme fanns det inget kvar av honom.
Och det är min historia. Det var det som hände.
Du tror mig inte, eller hur?
Du måste tro mig. Hör du det?
Ni har besök, Frankenstein. Herr Krempe. Tar ni emot honom?
Jag visste att Paul inte skulle svika mig.
Han kan berätta att det är sant. Han vet.
Han kommer att berätta det!
Ja, han tar emot.
Jag kan lita på honom. Han har varit en god vän.
Han kan bevisa att allt jag har sagt är sant. Han vet.
Min käre vän, Paul!
Paul!
Min vän, berätta det för dem.
-Berätta vad, Victor? -Om honom. Om varelsen jag gjorde.
Berätta. Du var den ende som såg honom förutom jag själv och Justine.
Flickan du mördade.
Det gjorde jag inte. Det är ju det jag säger. Det var han.
-Han gjorde det. -Vem då?
-Vem gjorde det? -Varelsen jag skapade.
Du vet. Mannen. Berätta.
Åh, nej! Nej, Paul!
Du måste berätta det för dem.
Du vet vad som händer. Bara du kan rädda mig.
Du måste säga det.
Jag tvingar dig!
Du måste berätta!
Du måste. Paul!
Förlåt, Paul, men du måste berätta.
Du måste rädda mig.
Du måste rädda mig!
Nej!
Paul!
Vi kan inte göra nåt för honom nu.
Kom, så ser jag till att du kommer hem.