- Давай, легше. Помалу, дівчинко. - Помалу.
- Потрошку. - Молодець. Добре.
- Не спіши. - Розумничко.
Помаленьку.
Молодчинка!
Ти ба, яке вперте, скажи?
Спокійніше. Ось так.
А от і воно.
То хто в нас розумничка?
БОЙОВИЙ КІНЬ
Іди, хлопчику. Іди до мене.
Давай.
Іди-но сюди.
Спокійніше. Обережніше, обережніше. Ну, ну.
Заспокойся, хлопчику. Стій. Ось так. От і все, бачиш?
Гей, гей!
Доброго ранку, діду.
Поставте позначку.
Щасти вам.
Веди лоша.
Тихіше. Гей.
Оце красунчик.
Забудь, Теде. Він наполовину чистокровний. І на день не стане.
А он...
Те, що тобі треба.
Але поглянь на нього, Сай.
Поглянь на те створіння.
Не будь дурним. Тобі потрібен сильний кінь, щоб міг орати поле.
Так, але те лоша - то щось особливе.
Шановні, прошу тиші, заспокойтеся.
Праворуч від мене коні,
ліворуч - чоловіки з грошима.
Ідеальне поєднання.
- А Фред Ґоддард є? - Є, я тут!
Добре. У тебе більше грошей, ніж розуму.
- Дейв Гіл! - Я тут, так!
Котися звідси, скупердяго.
Ти приходиш сюди вже 20 років,
і ні разу не купив навіть свинячої шкварки!
Ходімо.
Добре. Перший сьогодні чудовий молодий коник.
Гарнішою була хіба моя жінка у день весілля.
Починаймо. Хто хоче купити це прекрасне створіння?
Одна гінея!
Одна гінея. Одна гінея.
Я думав, вам потрібен робочий кінь, містере Нарракот.
Одна гінея. Хтось дасть більше за одну гінею?
- Дві гінеї! - Дві гінеї.
- Три. - Три гінеї.
Теде Нарракоте, це геть не та тварина, яку ти хотів.
Саю Істоне, я не дам тому виродку взяти гору.
- П'ять гіней! - П'ять гіней!
- Шість! - Та що ж це коїться...
- Сім! - Сім гіней.
Жадібний дурень. Думає, що може всіх купити. Вісім!
Припини. Він твій орендодавець. Не заїдайся з ним.
- Десять гіней! - Десять гіней.
У тебе нема таких грошей. Ходімо додому, вип'ємо пива.
Одинадцять гіней, сер! Мої гроші не гірші за чиїсь!
Я чую 12 гіней? Дванадцять гіней.
Це ціна хорошого робочого коня. Теде, купи за неї шайра!
Бувають дні великі, а бувають маленькі. Котрий сьогодні?
Хтось дає більше за 11 гіней?
Хай забирає, тату. Мені він не до вподоби. Надто нервовий.
А, скажімо, 25?
- Двадцять п'ять гіней. - От ти й скис. Але спроба гарна, Тед.
Ви молодець, містере Н.
- Змусили його похвилюватися. - Раз, два...
Тридцять!
Тридцять гіней!
Тридцять гіней.
Раз,
два,
продано! Містеру Теду Нарракоту!
Що ти накоїв, Теде? Що ж ти накоїв?
Тримай, Теде.
Оце так кінь. І що ти з ним робитимеш на робочій фермі?
Сподіваюся, оренда в тебе є, Теде. Я прийду по неї, коли настане час.
Ти дурень, Теде. І Роузі тобі ніколи не пробачить.
- Що ти накоїв? - Це жеребець Муні.
Ти мав купити робочого коня!
То ти його купив?
Скільки ти за нього віддав?
Скільки, Теде Нарракоте?
Не буду тобі брехати, хоча й дуже хотів би.
Тридцять гіней!
Тридцять гіней?
Та за нього й 10 красна ціна! Чи ти здурів? А як же оренда?
Це сильний кінь, Роузі. Поглянь, як він тримає голову.
Як же ми обробимо землю оцим?
Теде, ти мусиш відвести його назад. Поверни його негайно.
Ставай навколішки і благай, щоб тобі віддали наші гроші.
Ні. Ні, будь ласка, не ведіть його назад.
Його не можна повертати, доки не об'їздимо.
І як же ти, кульгавий, його об'їздиш?
Я його об'їжджу.
Не лізь, Альберте. Ти нічого не тямиш у конях.
Будь ласка, мамо. Дозволь мені. Я зможу.
Ми мусимо його зоставити. У нас нема вибору.
Так. Тоді даю місяць, щоб його об'їздили,
інакше я сама відведу його назад.
А як це ти дійшов аж до тридцяти? Який другий дурень піднімав ціну?
Лайонс.
Ми все втратимо.
Так наробитися, а тоді все втратити.
Не хвилюйся, мамо. Я його виїжджу. З нього буде користь.
Ну, гляди мені. Давай, починай!
Побачимо, чи дитина виправить те, що накоїв нашій сім'ї дурень-батько.
Тихенько, хлопчику. Легше. Легше.
Так.
Ну що ж, давай почнемо.
Це овес.
Дуже смачно. Як для нас м'ясо з підливою.
Іди сюди.
Ти, мабуть, тужиш за матір'ю.
Я бачу.
Уперше без мами. Уперше далеко від дому.
Але ж ти не сам, правда?
Якщо так подумати.
Бо тут є я.
Усе гаразд.
Усе добре.
Я назву тебе Джої. Розумієш?
Джої. Це ти.
А я Альберт.
Усе буде добре. Тепер ти мій.
Ти мій.
Молодець. Хороший хлопчик.
Молодець. Давай.
Постій тут, Джої.
Стій.
Ось так.
Молодець. От бачиш, ти зрозумів.
Ти подивися, Альбі!
Ходить за тобою хвостиком!
Добре. Ходімо, Джої. Повертайся назад. Давай.
Ходімо. Повертайся назад. Ти молодець.
Ось тут. Молодець. Добре.
Отут і стій. Розумієш?
Ось так. Хороший хлопчик. Молодець.
Ти зрозумів. Молодчина.
Хороший хлопчик.
Добре.
Ану поклич його. Свисни.
Підійди, Джої.
Давай.
Можеш уже підходити, Джої.
- Схоже, він не любить крику сов. - Але я про це читав.
Так кликали своїх коней індіанці.
Джої, коли я свисну, скачи до мене. Зрозумів?
У мого тата був пес, який сидів, коли його кликали.
А варто було відвернутися, він підбігав ззаду і...
Це не пес.
Він намагається збагнути, що я хочу.
Ну ти диви!
Альбі!
Тут лише 15.
Решту віддам пізніше.
Ти ж знаєш, що я маю право забрати цю ферму хоч сьогодні, так?
А я свято вірю у свої права.
Я віддам.
Якби ти пив менше пива і купував менше коней,
може, зміг би дивитися в очі своєму орендодавцю, Нарракоте.
Я ж сказав, що віддам. Ми засіємо нижній лан.
Нижній лан твердий, як скеля. Там саме каміння.
Ні. Ми його зоремо.
Дай мені час до осені. Я поверну все до пенні, ще й з процентами.
І як же ти його оратимеш? Не тим своїм скакуном.
Він це зробить.
Та ти його навіть не запряжеш, а тягти плуг і поготів не змусиш,
навіть якби той кінь був п'яний. Ти це знаєш.
І я не можу чекати грошей, бо ми на порозі війни.
Я обіцяю, що той лан буде зорано.
Ми засіємо його ріпою.
І коли зберемо врожай, усі гроші будуть вашими.
Будь ласка, сер. Благаємо.
Гаразд.
Якщо ваш скакун виоре той лан,
я дам вам час до жовтня.
А що, як не виоре?
Я заберу коня у той же день, коли це станеться.
А ще заберу ферму твого батька і віддам її робітникам, які вміють
пити і не ховають очей у пристойній компанії.
Ні, будь ласка. Сер, не робіть цього.
Ну, ну, парубче. Що? Ти теж уже п'яний?
Теде Нарракоте, я записав твій борг.
- Його не можна запрягати. - Я надіну хомут.
Ти просто його лякаєш, тату! Ти його лякаєш.
- Він не зможе орати! - Він мусить орати!
Він не подужає!
Він надто молодий. Його ще навіть не сідлали!
Теде!
Усе добре, хлопчику. Не бійся. Усе гаразд.
Я знала, що це станеться, як тільки його побачила.
Теде, ні.
Ні, Теде!
Для мене він ніщо.
Якщо не носитиме хомут, гріш йому ціна!
- Тату? - Відійди вбік.
Тату, зупинися!
Як пристрелиш того коня, у нас не залишиться нічого.
Ні!
Ти правду сказав, тату. Він оратиме.
Ти сказав Лайонсу, що він виоре той лан, і він це зробить.
От побачиш.
Він тобі доведе.
Ми тобі доведемо.
Ми це зробимо.
Відпусти.
Повертайся в дім.
Є дні, які краще забути. Сьогодні не такий день. Ходімо.
Як справи, Джої?
Я мало що знаю про життя, хлопчику,
але знаю, що бувають великі дні і маленькі дні.
Більшість днів - маленькі, вони мало що означають.
Але сьогодні...
Сьогодні великий день.
Наш великий день!
Надворі холодно, тому я це зніму.
Якщо тобі непереливки, хай так буде і мені.
Зараз я навчу тебе орати.
І ти навчишся. Зрозуміло?
Тоді ми будемо разом, як нам і судилося.
Спокійно, хлопчику.
Ось так. Ось так. Іди сюди.
Давай.
Ну, хлопчику. Помалу.
Поглянь на мене, Джої.
Бачиш?
Просто просунь свого носа.
Ось так.
От бачиш, ти зрозумів. Зрозумів.
Молодчинка.
От і все.
Цей лан надто великий, кам'янистий, весь у корінні.
Навіть витривалий робочий кінь сам таке не подужає.
Цей подужає.
Якби Альберт сказав, що він навчиться літати, ти б йому повірив.
Вірність другові, навіть якщо той дивакуватий - це добре.
Пара коней ще впоралися б, якби місяць трималася гарна погода.
А Тед на таке дивитися не зміг, еге ж?
Чого ж, він дивиться.
Ходімо.
Що ж, ти виростив його справжнім Нарракотом, Теде.
Він батькова копія.
Ані крихти здорового глузду, сама тільки впертість,
яка змусить його наполягати на неможливому.
У Девонширі не було фермера, який би тебе не хвалив, і я в тому числі,
бо ти залишив братам ту чудову землю,
а сам осів на цьому кам'янистому клапті неродючої землі.
Ти один вартий 20 чоловіків.
Але через кульгавість і пияцтво...
Ти п'єш, щоб приглушити біль, чи не так?
Ніхто з нас не очікував кращого кінця, ніж оцей.
Я засумнівався у мудрості милосердя,
яке змусило мене орендувати тобі цю землю,
дивлячись не тільки на тебе, друже, а й на твою гарну жінку.
Вона ж бо думала, що ти вигідний кавалер!
А тепер твій син тоне в тому самому багні, що поглинуло тебе.
Бачиш, Джої?
У мене теж є хомут!
Добре, ходімо, хлопчику.
Рушай. Ось так.
Рушай!
Рушай, Джої.
Давай, конику, іди!
Краще починати згори і спускатися донизу!
Сьогодні тяжіння - твій єдиний помічник, парубче!
Рушай, Джої! Давай!
Ну ж бо, Джої, іди.
Рушай, хлопчику.
Не стій. Давай, іди.
Щоб зрушити його з місця, доведеться взяти батога.
Браво! Ти вибіг на вершину пагорба! Ану ще, хлопче!
Спускатися буде ще легше!
Ось так. А тепер давай, іди прямо, конику. Молодець.
Не звертай. Хороший хлопчик. Хороший. Іди далі. Молодець.
Хороший коник. Давай, глибше!
Альбі, ми з тобою!
Давай, іди прямо, конику.
Ось так, іди. Іди далі.
Дивися, плуг ще навіть у землю не занурився.
Знаєш, а я вірю, що ми це зробимо, Джої.
Як тільки я тебе побачив, я здогадався, що ти з нас кращий.
Тому він тебе й купив.
Він знає, що в тобі є відвага, якої ніколи не було в нього.
Я побачив тебе й зрозумів, що саме ти нас врятуєш!
У тебе жодного шансу, парубче.
Він і пів акра не виоре. Забудь про цю затію.
Ти й так молодець. Дуже старався. Ти чоловік, не те, що твій батько.
Облиште, містере Лайонс, це ви трохи занадто.
Він скалічить того коня.
Я прийду в четвер.
Даю тобі день на збори.
Твоя вовна.
Мені прикро, Роузі.
Ну, хлопчику!
Ти мусиш це зробити, Джої!
Ти не знаєш, тому я знатиму за нас обох.
Від тебе залежить наше життя!
Тому бери плуга і тягни його! Тягни рівно! І сильно!
Давай, конику! Рушай!
Іди, Джої, іди! Ось так!
Молодець, Джої! Молодчинка!
Іди! Іди! Не зупиняйся! Іди далі, Джої!
Давай, іди! Ось так. Іди. Так.
Обходь!
Стій, Джої!
Тпру, Джої! Джої!
Джої! Стій! Тпру!
Джої, зупинися, ти зламаєш ножа!
Ну ти тільки подивися!
Мамо, тату! Ідіть подивіться!
Він оре!
Молодець, Альбі!
Альберте, молодчинка!
Хто б міг подумати!
Я б не дозволив своїй дитині ковзати в багні поруч із ножем.
Ще ногу собі відріже.
Швидше ви зостанетеся без ока, містере Лайонс,
якщо будете повчати мене, що мені робити з моїм сином!
Чи з моїм плугом, чи з моїм конем, чи з моїм полем, чи з моєю фермою!
Давай, Альбі! Не здавайся!
Зроби це, Альбі! Зроби це.
Альбі, ти живий?
Ти як?
Підводься.
Два мої дурники. Мої любі дурники.
Ти такий же знесилений і закривавлений, як і він.
- А де тато? - Ще на нижньому лану.
Мабуть, шкутильгає там.
Він шкутильгає не від пияцтва, Альберте.
Він пиячить, мамо!
І ти б пиячив, якби побував там, де був він, і бачив те, що він.
Він мені про це не розповідає.
Не розповідає, бо не може. Не для всього є слова.
Іди сюди.
Його миші погризли.
Сідай.
Ось.
Це його вимпел за кампанію.
Він був сержантом сьомого батальйону Імперської кавалерії.
А це медаль від нашої королеви "За Південну Африку".
Нею нагороджували всіх, хто пройшов Бурську війну.
А це...
Це медаль "За видатні заслуги".
- Що, татова? - Ну, не моя ж, синку.
Це за те, що воював у Трансваалі.
Його було поранено, він врятував кількох товаришів,
не знаю, що там було ще.
Він мені теж не розповідає.
Але щойно повернувшись з війни, він їх викинув.
Як тільки зміг ходити, шпурнув їх у сміття,
і навіть слухати не хотів, коли я просила їх зберегти.
Твій сьогоднішній вчинок, твій і Джої, ти ним пишаєшся,
і правильно робиш, мій золотий синку.
Коли робиш щось хороше, можна пишатися.
Але тим, що він робив в Африці, він не пишається.
Хоча йому, без сумніву, було дуже важко й боляче,
думаю, він відмовляється пишатися убивствами.
А я б пишався.
Якби я пішов на війну, якби я врятував своїх товаришів...
Байдуже, пишався б ти чи ні,
але подумай, який він хоробрий, бо відмовляється пишатися.
Твій тато помиляється,
він п'є, щоб забути про скоєні гріхи,
але він ніколи не здавався.
І він робить це для нас.
І сьогодні ти довів світу, що це все було недаремно.
Продовжуй доглядати за Джої, і він завжди відплатить тобі тим самим.
"Сержант, 7-й батальйон, Імперська кавалерія".
Бачиш це, Джої?
Це пройшло цілу війну.
Я його не краду.
Колись я поверну його власнику.
Я єдиний хлопець у селі, хто водить машину. Більше ніхто не вміє.
Так, і це машина мого тата.
- Тобі пощастило в ній їхати. - Машина тата.
Зазвичай мені не дозволяють нею їздити, бо вона дуже...
Це що, твій друг?
Давай, хлопчику. Покажемо їй, як треба літати!
Що ж, стрибуна з тебе явно не вийде.
Киш, Гарольде!
Можемо спробувати засіяти чимось іншим.
Або наймемося до дядька Боба.
Інакше як нам заплатити оренду містеру Лайонсу?
Що ж нам робити?
Колись я вірив, що Бог
дає кожній людині свою міру нещастя.
Більше я в це не вірю. Я мав понад свою міру.
Ти мене розлюбиш, Роуз, і я тебе зрозумію.
Може, я й почну більше тебе ненавидіти,
але менше любити - ніколи.
Війна!
У нас війна з Німеччиною!
Ви чули? Англія воює з Німеччиною!
О 6.00 годині дзвонитимуть у дзвони,
а тоді дзвони замовкнуть аж до кінця війни.
Готуйся, Джої, парубче! Тавістокський ярмарок!
Що він із ним зробив?
Ім'я, тоді прізвище. Підпис.
Спершу ім'я. Ім'я, тоді прізвище.
Повірте моєму слову, це найкращий кінь у парафії.
Бігає, як рисак, сильний, слухняний, дуже хороший кінь.
Ні мозолів, ні накісня. Міцні ноги й зуби. Здоровий, як бик, сер.
І скільки ви просите, сер,
за цього сильного, слухняного і дуже хорошого коня?
Сорок.
Я дам вам 20 і ні пенні більше.
Двадцять мене не влаштує, капітане. Тридцять п'ять, і він ваш.
Я навіть не знаю, як він бігає.
О, бігати він бігає. Ще й як.
Ви здивуєтеся, це я вам обіцяю.
Найкращий кінь у всьому Девоні.
Найкращий кінь, якого я бачив за все життя.
Дякую.
Ти не можеш.
Не можеш. Він мій.
- Я його виростив. - Альберте.
Він не продається. Це мій кінь, сер.
Боюся, ти запізнився, парубче. Я щойно віддав за нього 30 гіней.
Будь ласка. Я знайду для тебе гроші.
Обіцяю, я дістану гроші. Я їх зароблю.
Він кориться лише мені.
І для війни він теж непридатний. Він навіть скрипу боїться.
Мені шкода.
Якщо Джої йде на війну, то піду і я. Запишуся добровольцем.
- Ясно. Як тебе звати, парубче? - Альберт, сер.
- Скільки тобі років? - Дев'ятнадцять, сер.
- Це правда? - Ні, сер, але мені можна дати 19,
і я вищий за більшість 19-річних,
а ще я сильний, сер, і нічого не боюся.
Я не сумніваюся в твоїх чеснотах, Альберте,
але в законі дуже чітко вказано відповідний вік солдатів.
Твій батько зробив те, що мусив, і ти це знаєш.
Тридцять гіней - це дуже мало за такого прекрасного коня,
як твій Джої, я знаю.
Але це всі гроші, які в мене є.
Ти позичиш його мені, Альберте? Щоб я міг воювати верхи?
Я обіцяю як чоловік чоловіку, що буду піклуватися про нього
так само, як це робив ти.
Я дорожитиму ним і всією турботою, яку ти в нього вклав.
І якщо вийде, я поверну його тобі.
А тепер прощайся.
Усе гаразд.
Ну все, віддавай його. Годі. Це кінь, а не собака.
Іди собі. Пішли!
Ти хочеш втратити ферму? Роуз?
Те, як ти це зробив.
Але ж це війна.
І правда, війна.
Джої.
Я ж тобі сказав, забирайся звідси!
Не жени його, Перкінсе.
Це ще не кінець. Ще не кінець, мій братику.
Я, Альберт Нарракот, урочисто клянуся, що ми зустрінемося знову.
Де б ти не був, я тебе знайду і поверну додому.
Спокійно, тихше. Спокійно, кажу!
Іди! Ідемо, давай! Пішов!
- Добре про нього дбай. - Так, сер. Обов'язково.
Стій, стій, стій! Помалу. Легше.
Помалу.
Спокійно, спокійно. Стій, стій, Джої!
Припини дуріти, чуєш? Тепер ти в армії, синку.
Хороший хлопчик. Хороший. Спокійно.
Тихо, тихо. Ходімо. Добре, заходь.
Давай, повертайся. Хороший хлопчик.
Заспокойся.
Тихо, тихо, відійди!
Джої, познайомся з Непокірним.
Непокірний, це Джої.
Розберіться, хто з вас двох буде за головного. Чуєте?
Якщо хочете битися, то робіть це тут, бо на фронті
усі сили знадобляться вам для фріців.
Обережно, Перкінсе. Я не хочу, щоб він став норовливим.
У війні нема нічого сумирного, сер.
І від нього сумирності теж можна не чекати.
Це я розумію, сержанте, але я хочу, щоб він був здоровим і блищав.
Це ж мій кінь.
Сер.
Спокійно, хлопчику.
Він лякає мене до смерті.
- Хто? - Перкінс. Добре, що він наш.
Непоганий. Зовсім непоганий.
Та все ж не рівня моєму Непокірному.
Я б так не сказав. Думаю, у нього є потенціал.
Він явно дужий і гоноровий.
А як на мене, мій Бленем швидший за них обох.
Та облиште.
Гаразд, джентльмени, слухайте уважно.
Історія доводить одне: від Ватерлоо до Омдурмана,
від атаки Пікета до битви при Марс-ля-Тур.
Перша атака може і повинна бути вирішальною. Перкінсе?
- Так, сер. - Ні поблажок, ні помилок.
Кожен кінь має бути доглянутий і готовий до огляду.
- Завтра буде навчальна атака. - Так, сер.
Я думав, ви двоє злякалися.
Аякже.
Ну гаразд. Подивимося, з якого тіста зліплені ці два дурники.
Ось так виглядає спокійна впевненість у собі.
Я ждатиму вас обох у пабі "Герцог Йоркський".
Командуйте, капітане Ніколс.
Шаблі наголо!
Вістря вперед!
В атаку!
Давай, Джої, я знаю, що ти можеш. Давай, хлопчику!
Біжи, конику!
Дякую, що завітав.
Швидкість у нього є, мушу віддати належне. Але чи є витривалість?
Усе в нього є.
Що робите?
Пишу листа.
З малюнком?
Це лист хлопцю, якому належав Джої.
Хочу показати, як чудово виглядає його коник.
Лише поки ми не перетнули Ла-Манш, де нас жде мільйон німців.
Так, правда.
Завтра підйом о 4.00 ранку,
попливемо з драгунами та гвардійцями. Транспорт окремо.
На причалі треба бути о 5.00, щоб оглянути спорядження.
Готуємося до битви, нічого не начищати.
Ґудзики, кокарди, стремена - хай усе буде тьмяним.
Щоб не блищало на сонці і не видавало нас.
Звичайно.
- Чарлі. - Джеймі.
Чарлі.
Як вам мій новий кашкет?
Шовкова підкладка. Мені подобається.
Німці не помітять різниці.
Ну, не знаю. Сам подумай.
Ти бош, обираєш, кого з двох хлопців підстрелити,
і думаєш: "Боже мій,
он же на одному з них дуже модний кашкет!"
І стріляєш в іншого.
Або навпаки, думає: "Хочу такий кашкет", - і стріляє в тебе.
Я про це не подумав.
Франція - 1914 рік К'єврешен
Ось наша мета, німецький 11-й дивізіон,
зараз розташований за 5 км від Мененської дороги.
Ми за ними спостерігали,
вони поставили намети на ніч і розпалили багаття для вечері.
Варто розбити їх - і ми зможемо прослизнути за німецькі лінії
і напасти південніше Хелювельда.
Чудово.
- Кількість? - Близько 600, піхота.
Удвоє більше, ніж нас.
У нас і коні, і люди, перевага за нами.
Несподіванка теж нам на руку. Але що швидше виступимо, то краще.
Бо невідомо, чи будуть вони там завтра вранці.
Так. Добре.
Значить, сьогодні. Чарлі, повідом солдатам.
- Бойовий порядок? - Бойовий порядок.
Ми пройдемо їх і захопимо територію за ними.
Трава ліворуч вища за нас, це чудове прикриття.
Прекрасна робота, старшино.
Час, витрачений на розвідку, рідко виявляється згаяним.
Дякую, Сінґу.
Джеймі!
Вони не підозрюють, що ми от-от нападемо.
Вас що, сумління гризе, Джиме?
Ні, я розумію, несподіванка - це все.
Але якщо вже треба, то давайте зробимо це швидко.
Усе гаразд, Чарлі?
Краще не буває.
У буквальному розумінні. Краще не буває.
Готуйся! По конях!
Готуйся!
По конях!
Дякую, Стенлі.
Привіт, Джої.
Ти мій красень.
У тебе все добре, правда, Джої?
Джентльмени, я гордий іти в бій поруч із вами.
Хай Кайзер прокляне той день, коли посмів підняти на нас меч.
Не осоромте себе, свого короля, свою країну
і своїх полеглих товаришів.
Будьте мужні.
Бійтеся Бога! Шануйте короля!
Бійся Бога! Шануй короля!
Шаблі наголо!
Щасти вам, друзі.
Ходою, вперед!
Вперед, марш!
Уперед, галопом!
Галопом, марш!
В атаку!
Паліть документи!
Стягуй його!
Що? Ви думали, що табір на відкритому буде незахищений?
Погляньте на себе!
За кого ви себе маєте?
Ну, ходімо!
- Що робити з конями? - Якщо поранені, добивайте.
А з неушкодженими, сер?
Переловити і відвести до табору. Будуть тягати гармати.
Такі скакуни не стануть тягати гармати.
- Тоді пристрели і їх! - Сер?
Може, деякі з них знадобляться санітарам,
вивозити поранених із поля бою.
- Їх можна буде запрягти? - Я б хотів спробувати, сер.
Нічого не вийде. Вони бойові.
- Давай спробуємо. - Ти його не запряжеш.
Давай, Міхаель.
Тихо. Спокійніше, англійцю. Тихо.
Спокійно. Тихо. Ну.
Тихенько.
Ґюнтере.
Нічого не вийде. Ми їх не врятуємо.
Ну і ну, ти тільки подивися.
Той, хто навчив тебе цього, щойно врятував тобі життя.
Добридень вам!
Добридень, Саю Істоне.
Я був на пошті.
І там місіс Аллен сказала, що Альберту прийшов пакет із...
Із...
Ну, звідти. Я подумав,
що вранці занесу його вам, і ось приніс.
Хто б це міг надіслати мені звідти пакет?
Відкрий і подивись.
Це ескізний блокнот.
Ескізний блокнот капітана Ніколса!
Бачите? Це портрет Джої!
Це портрет Джої.
Треба ж таке!
А ось і лист.
Ну, то читай, читай.
"Любий Альберте Нарракоте, капітан Ніколс, який загинув...
Який загинув сьогодні в бою, залишив вам оце.
З повагою, сержант Сем Перкінс".
Ти не міг знати, що це лиха звістка.
Перед смертю він їхав на Джої.
- Ти не можеш цього знати. - Тут написано "в бою".
Джентльмени!
Увечері ми виступаємо до лінії фронту.
Повна похідна форма.
Ворушіться!
Шрьодер!
Ні, не ти. Ти. Підійди.
Тебе я залишу тут.
Ти добре ладнаєш із конями, а табір треба перевезти швидко,
якщо ворог і далі наступатиме з заходу.
- Вони наступають? - Наскільки я чув.
Ми виступимо пізніше, коли знатимемо, де потрібні коні.
Слухаю. Може, я зміг би залишити тут і мого брата.
Він також тямить у конях.
Ні. Нема необхідності. До роботи, увечері виступаємо.
Нічого, Ґюнтере.
Ти не підеш.
Я скажу їм, що тобі лише 14. Що ти хлопчисько.
Мене записав батько. Він знав мій вік. Як і вони.
Мати явно ніколи не вчила тебе складати сорочки.
Звісно, вчила, просто я не слухав.
Але ти зараз слухай. Я їй пообіцяв.
Я урочисто присягнувся, що ти будеш у безпеці, зі мною.
Зі мною, Міхаелю.
Вони не будуть рахувати.
Нас надто багато. Ти можеш залишитися тут.
Заховайся під ліжко, доки вони не вирушать.
І що тоді?
Ґюнтере, усе буде добре.
І коли всі машини зламаються, і їм знадобляться коні,
тоді й побачимося на фронті.
І знову будемо разом.
Ґюнтере.
Хай це буде в тебе. На щастя.
Щоб вберегло від біди.
Повернутися в стрій!
Я голодний. Ти не захопив щось поїсти?
Ні, вибач.
- Батькові буде за нас соромно? - Він робитиме вигляд.
Може, тільки спочатку.
Але зрештою він буде радий.
А ми?
Нам буде соромно?
Я був готовий іти на фронт.
Я пишався, що йду туди.
Я хотів цього.
В Італії смачна їжа.
Так.
А жінки?
Гірші за їжу.
Бо з'їли забагато тої їжі?
Ти ще малий для війни і для жінок!
Не такий вже я і малий.
- Уже ні. - Міхаелю.
- Що? - Лягай спати.
Нам цілу ніч верхи їхати.
На добраніч, Міхаелю.
Добраніч, Ґюнтере.
- Шрьодер. - Так, сер.
Помилка?
Обіцянка.
Сьогодні ближче.
Вітер спотворює звуки. Канонада віддаляється.
Але я її чую, гранпер.
І вітру нема.
Не треба мені брехати.
Тут. Вітру нема тут.
Але там такий вітрюган, що може підняти тебе у повітря.
Ти про все брешеш!
Кажеш, що не тривожишся, але я ж бачу, що все навпаки.
Я знаю, що війна наближається,
але ти кажеш: "То просто вітер".
Хіба я так сказав?
Ти почав брехати, коли мами з татом не стало.
Вони вмерли.
Але ти цього не кажеш.
Думаєш, я теж умру, якщо ти скажеш мені правду?
Правда в тому,
що до старших треба говорити шанобливо.
Якщо скажеш мені правду про війну,
я скажу тобі правду про великих коней,
яких я тримаю у вітряку.
І хто з нас тепер бреше?
У вітряку?
Так. Вони стояли там, чекаючи Дона Кіхота.
Це Франсуа, а це Клод.
Назвала їх на честь двох хлопців, які розбили мені серце того літа.
Вони мусять бути чиїмись.
Такі коні не з'являються, наче в казці.
Так, я знаю, гранпер. Вони ж не єдинороги.
- Емілі... - Зроблю по совісті, почекаю день,
і якщо до ночі за ними ніхто не прийде,
значить, вони належать мені.
Емілі, поглянь на мене.
Ти не вмієш їздити верхи.
Мама колись розповідала, що мої кістки ламаються
- від найменшого удару чи падіння. - Так. Атож. Отже, тобі ясно?
Розумничка.
Ясно буде лише тоді, коли вирішу, на котрому їхати спочатку.
Тільки через мій труп!
Що ж, втішає те, що чекати доведеться недовго!
Я колись кохала хлопчика на ім'я Франсуа, у нього були такі ж очі.
На жаль, він кохав дівчинку на ім'я Марі, у якої були такі ж зуби.
А вона закохалася в хлопця на ім'я Клод, він розбив мені серце,
але колись я вийду за нього заміж.
Дивіться на мене.
Не розмовляйте.
Сьогодні ми вчимося стрибати.
Ви знали, що французи взяли висоту в 1,85 м на олімпіаді
в Парижі, виграли золоту медаль? Сьогодні ми поб'ємо цей рекорд.
Це твій бар'єр.
Коли я покличу, будь мужнім і перестрибни його!
Перестрибни його!
Дивися, як треба.
А тепер твоя...
Він вважає, що в нас не вийде. Але ми йому покажемо, правда?
Не треба боятися.
Ти дуже високий.
Ти вб'єшся.
Лише якщо ти мені заважатимеш.
Будь ласка. Злізь із...
Знайди місце, де їх можна заховати.
І швидко.
Мене звати Боннар, це моя земля. Чому ви тут?
По їжу. Для солдатів на фронті. Кожен повинен допомагати.
Вони забирають усе.
Де коні?
Які коні?
- Що це таке? - Лишіть, як не знаєте, для чого.
Каструля є каструля. Для чогось та знадобиться.
Сер.
- Де худоба? - Я варю повидло. Тварин у нас нема.
Але у вашому сараї - свіже сіно.
Ми ним матраци перенабиваємо.
- Ви її дід? - Так.
- А де її батьки? - Мертві.
Вони вмерли.
А це що?
Вітер. Гуде на горищі.
Вітру нема.
Старий дім скрипить.
Біжи зачини віконниці.
Вона хвороблива, так?
Якщо ви чи хтось із ваших друзів її скривдить,
хоча я й старий, я вас уб'ю.
Знаєте, я хотів віддати вам каструлю.
Але тепер заберу її собі.
Для супу.
Ми ще повернемося.
Як тільки зберете врожай.
Розкажи мені, що з ними сталося.
З мамою і татом.
Ти обіцяв розповісти, як вони загинули,
на мій день народження.
А завтра в мене день народження.
Вони загинули в бою.
Правда ж?
Але коли приходять солдати,
ти не робиш нічого.
- Ти боягуз, так? - Так.
Сміливими були твої батьки.
А я варю повидло.
І ти ніколи в житті не робив сміливих вчинків?
Хоробрим можна бути по-різному.
Ти знала, що у французів найкращі поштові голуби?
Це могло б позначитися на ході війни,
якби наші повідомлення досягали мети.
Я не хочу слухати про птахів.
Їх випускають на фронті і наказують летіти додому.
Це все, що вони вміють.
Але щоб потрапити додому, їм треба перелетіти війну.
Ти можеш таке уявити?
Ось ти летиш
над морем болю і страждань, і знаєш, що дивитися вниз не можна.
Треба дивитися вперед, інакше ти ніколи не долетиш додому.
І я питаю: чи є щось хоробріше за це?
- Що це таке? - Подарунок.
Сподіваюся, ти не купив мені якусь страшну сукню,
яку мені потім доведеться носити, як торік.
- Вона була страшна? - Так.
У ній я була схожа на потворну черницю.
Дай мені руку.
Гранпер, у нас нема грошей!
Коли війна скінчиться, тоді й купуватимеш мені коштовності.
Як скажеш, моя люба. Як скажеш.
Керівник у нас ти.
Це просто одна стара річ, яку я знайшов.
Не турбуйся. Покинь її. Я її сховаю.
Воно належало твоїй мамі.
Я сховав його, щоб тебе не заохочувати.
Емілі, їдь дуже повільно. Украй обережно.
- І пообіцяй, що далеко не заїдеш. - Звичайно.
До вершини того пагорба і відразу назад.
Обіцяю.
Мій герою!
Поволі. Поволі.
Емілі!
- Відпустіть мене! Ні! - Вона моя онука!
- Франсуа! - Емілі, припини! Не кривдьте її!
- Не кривдьте її. - Ні!
Вони вам не потрібні. Є ж багато інших.
Будь ласка, візьміть більшого і залиште меншого.
Ви краєте моїй онуці серце.
Війна забрала все й в усіх.
- Що з ними буде? - Тягатимуть гармати аж до смерті.
Чи до кінця війни.
Вона не закінчиться ніколи!
Значить, от вам і відповідь.
Хайґельман.
- Оцих забирай собі. - Слухаю, сер.
Сильні коні. На місяць чи два вистачить.
Та ти красень.
Шкода, що вони тебе знайшли.
Дуже шкода.
Зібратися, бійці! Не відставати!
Разом! Разом! Сильніше!
Не зупинятися!
- Обережно, номер три сачкує! - Швидше, швидше!
Стій! Стій! Перекур!
Перекур! Стій!
Хайґельман! Веди іншого!
Хайґельман, веди нового коня!
Он того!
Ні, ні! Великого чорного!
Це хороший кінь, сер.
Але якщо поставите його тягати важку гармату, він не зможе.
Принц уже почав здавати. У нього хвора нога, сер.
- Ти дав їм імена? - Так, сер.
Ніколи не давай ім'я тому, що обов'язково втратиш.
Але в нього хвора нога, сер.
Рядовий, роби те, що наказано.
Запрягай його!
Ви що, не бачите, сер? Цей сильніший.
Запрягай!
Не сачкувати!
Щоб ланцюг не провисав! Бийте їх батогами!
Налягай! Витягайте на гору!
Стій!
Заберіть звідси коней.
Снаряд!
Заряджай!
Назад!
Гільза!
Цілься!
І
вогонь!
Франція - 1918 рік Сомма
Усе цінне - у відро, хлопці! Якщо виживете, заберете назад!
Якщо виживете, заберете. Щасти вам!
Усі цінності - у відро!
І кров Христа хай живить тебе у житті вічному.
В ім'я Отця, і Сина...
Може, це навчання, Альбі. Може, навчання, як минулого разу.
Любовний лист?
Це моя справа.
Я чув, ти зі своїм другом знову вдавали з себе птахів.
Напишеш листа своєму коневі?
Як знайдеш свого коня,
я тут загубив голку в копиці сіна, і твоя поміч не завадить.
Усі цінні особисті речі!
Ті, хто повернуться, поділять їх між собою!
Будь тут.
Пам'ятаєш той день, коли ми з Джої обігнали твою машину?
Пам'ятаю твоє сальто у повітрі.
Що то була за дівчина?
Дівчина?
Так. Ти що, не пам'ятаєш?
Просто якась дівчина. Я вже не згадаю, котра.
Але я добре пам'ятаю, як ти приземлився в канаві.
От бачиш?
Ти завжди смішний, Нарракоте. Мушу віддати тобі належне.
Було таке? Ти впав у канаву?
На позиції! Усім приготуватись!
- Он він розірвався! - На позицію! Уперед!
- Давай! Ближче підходь! - Так, сержанте!
Будьте мужні, хлоп'ята! Готуйтеся! Готуйтеся!
Ходімо, бійці, готуйтеся!
Не нервуйте, хлопці!
Пам'ятайте, бігти недалеко, там можна прорватися!
Біжіть швидко, не панікуйте, будьте пильні,
і тоді Бог і король захистять вас від смерті.
Рото, примкнути багети! Примкнути багети!
Знаєш, що це мені нагадує?
- Що? - Той каторжний нижній лан
у день, коли ми з Джої його орали.
То був найкращий день мого життя, і ти був поряд.
А сьогодні от-от почнеться найгірший день мого життя,
і ти поряд, підбадьорюєш мене. Ми разом, завжди!
І він.
На нічийній смузі відходьте на фланг
- і лишайтесь там. - Так, сер.
- Ходімо, хлопці, до драбин! - Триматися поруч з аристократією?
Ось наш порятунок. Там, де пан, буде й талан.
Ходімо, хлопці, не зупиняйтеся. Не зупиняйтеся.
Ендрю.
Ти теж, Нарракоте.
І ти теж.
Давайте. На драбини, хлопці! На драбини.
На позицію! Піднімайтесь! Ось так!
Слухайте сержанта!
Якщо хтось поверне назад,
якщо хтось із наших хлопців бігтиме тобі назустріч,
бери цю рушницю і вбивай його!
- Ти зрозумів? - Так, сер!
Ти мене розумієш? Розумієш, що я тобі кажу, синку?
Бери цю рушницю і розстрілюй їх.
Ясно тобі?
Нагору, синку. На драбину! На драбину й до роботи!
Це добре. Ендрю, це добре.
Ендрю!
Сьогодні ніхто не тікатиме.
Ендрю! Ендрю, сьогодні ніхто не тікатиме!
Готуйтеся до підйому!
Покинь мене! Покинь!
Я лишу тебе тут. Тут безпечно. За тобою хтось прийде.
Альберте.
- Альберте, послухай. - Не дякуй.
Нема за що. Ми ж земляки, із Девона. Правда?
Правда.
Лягай!
Ні!
Альбі.
Ми вціліли.
Ми вижили.
Ендрю! Нам сюди!
Газ, газ, газ!
Альбі.
Тут не можна зупинятися. Жени їх далі!
Але сер, з ним біда. Цьому треба перепочити.
Ніякого перепочинку. Жени їх! Жени далі!
Будь ласка, прошу, благаю. Не падай з ніг. Ні, будь ласка!
Ні, ні.
Ні. Будь ласка.
Благаю. Підводься.
Давай, ну ж бо. Будь ласочка.
Ні, прошу. Не падай. Ну ж бо.
Вони йдуть. Покинь його, рядовий! Кидай його!
Ходімо зі мною.
Іди до біса!
Біжи!
Тікай! Тікай!
Тікай!
До зброї, до зброї.
Щось ворухнулось.
Що воно, в біса, таке?
Наче корова.
З якого б це дива тут взялася корова?
Це точно не корова.
А що тоді?
Кінь бути не може. Там не може бути нічого живого.
Це не кінь. Це не кінь!
Та ні, це кінь.
- Це кінь. - Точно, кінь.
Щоб я здох.
Це таки кінь!
Хлопці, треба його покликати.
А як кличуть коней?
Він заплутався у дротах.
Ет, була - не була.
Що це ти робиш?
Повернися, чуєш?
Капрале, це наказ. Назад!
Послухайте його, сер. Його не можна кидати.
Що він робить?
Це пастка.
Ні, навряд. Схоже, він хоче врятувати коня.
Зажени його назад в окоп.
Це ж білий прапор!
Бачиш білий прапор?
Я просто хочу тварину визволити, от і все!
Повернися, дурню!
"Господь - пастир мій. Тому в недостатку не буду.
На пасовиськах зелених оселить мене.
На тиху воду мене запровадить".
Бідний коник.
Бідолашний хлопчик.
Усе гаразд. Усе добре, не пручайся так.
Ти тільки більше себе раниш.
Ще очі виколеш.
От же я дурень, і не подумав узяти рукавиці, чим же порізати...
Я подумав, тобі знадобиться ось це.
Порізати колючий дріт.
Так. Так, я...
Дякую.
Виручив.
Дай Боже здоров'я.
Дякую.
Це дуже довгий шматок.
І коли його переріжеш, звільниться
оце, і оце, і оце.
Вони різко скрутяться,
і це поранить бідолаху ще більше.
Ти добре говориш англійською.
Що є, то є.
Дозволь мені?
Що, як ми спершу звільнимо йому голову,
щоб він не спробував встати й не виколов собі очі?
- А тоді... - Шкода, що ти не взяв другу пару.
Тоді я зміг би перекусити дріт тут.
Нам потрібні ще кусачки!
Його сліпа зона.
Кусачки його не злякають.
Якби ти перерізав тут, тримаючи цей дріт,
- тоді я... - Зрозумів. Уже бачу.
А ти розумієш, що відбувається, правда, конику?
Мусиш лежати чемно і тихо.
От молодець.
Ти надзвичайний кінь, допомагаєш нам допомогти тобі.
Молодчинка.
Просто дивовижний коник.
То як справи у вашому окопі?
Пречудово.
Читаємо, плетемо светри, і вчимо пацюків циркових трюків.
Якщо забракне пацюків, ми завжди можемо поділитися своїми,
бо в нас їх більше, ніж треба, щиро кажучи.
До того ж вони відлякують усіх гарненьких дівчат.
А наші дівчата пацюків не бояться.
Ваші дебелі Гертруди, еге ж?
Ті, які роблять сильні масажі?
Щочетверга.
А в день народження приносять торти.
Гаразд. Добре.
Тільки поглянь на цього коня!
Які в нього м'язи. Які довгі ноги.
Такі ноги для бігу. Щоб утікати подалі від небезпеки.
Тікати - це все, що вони можуть, аби врятуватися.
Проте ми вчимо їх навпаки.
Бігти назустріч смерті.
- Бойовий кінь. - Так.
Бойовий кінь.
Он ти який.
Дивним звіром ти став.
Що тепер?
Я заберу його з собою, так?
Оскільки кусачки були мої, кінь теж мій. Це по-чесному, так?
Оце вже ні. Він англієць, відразу видно.
- Це чого, бо такий брудний? - Бо такий розумний!
Ти й сам не надто чистий.
Може, бокс? Переможець отримає коня.
Ні, дякую, приятелю. А то ще війну розв'яжемо.
У тебе є якась монета?
- Кинемо монету? - Так.
- Добре, Фріце, давай. - Мене звати не Фріц.
А Пітер.
Пітере. А я Колін.
- Загадуй, Коліне. - Герб.
Це профіль мого кайзера, і схоже, він мною незадоволений.
Кінь твій.
Настало затишшя, правда?
Так.
Але мине півгодини, і ми знову почнемо стріляти.
Я жахливо стріляю, Піте. Навряд чи в когось поцілю.
Дякую.
Ну бувай, приятелю.
- Ти ж його вбережеш, так? - Обов'язково.
Нашого дивного звіра.
А ти там бережи дивного себе.
Коліне!
Пара німецьких кусачок.
На згадку про твого красеня-друга з Дюссельдорфа.
Дякую. Якраз підійдуть для мого саду в Саут Шілдс.
Ти головне, прихиляйся, Піте, друзяко.
Надзвичайний. Це надзвичайний кінь!
У нас повно поранених. Іди далі.
У нас під зав'язку. Далі йди.
Під газ потрапив. Мали чекати до ранку.
- Не може бути, оце й усі наші? - Оце й усі.
Усі поранені, які можуть ходити,
ідіть до перев'язочного пункту!
До перев'язочного пункту!
Не рухайся.
Ти молодець.
- Що тут робить кінь? - Нам потрібен ветеринар, сер.
Нема тут ветеринарів. Бо й коней майже не залишилось.
Він весь порізаний, але найбільше постраждала нога.
- Схоже, правець. Пуття не буде. - Благаю, сер!
Мені треба лікувати цих людей, капрале. Ви ж самі бачите.
Будь ласка, сер, цей кінь витримає що завгодно!
Що там таке?
Кінь, знайшли сьогодні на нічийній смузі. Лягай.
А який той кінь?
Я б сказав, дивовижний.
На нічийній смузі ніщо б не вижило.
Дивовижний кінь.
Розумієте, сер, він був живий там, де не виживає ніхто.
Тому для мене і моїх товаришів, для бійців, сер, він...
Він доводить, що надія є.
Пристрельте його.
- Ви що, я не зможу. - Це буде милосердя, хлопче.
Його ногу вже не врятуєш.
Сержанте.
Позбавте його мук.
Він же не буде стріляти тут, правда?
- Що тут коїться? - Хочуть пристрелити коня.
Дами, я попрошу.
Ходімо, сестри.
Так, усі назад! Відійдіть!
Давай, посвисти ще. Свисти.
Джої?
Привіт, Джої. Де ж ти пропадав, га?
Де ж ти пропадав?
Ви знаєте цього чоловіка?
- Як ваше прізвище? - Нарракот.
Рядовий Альберт Нарракот, сер.
Це просто кінь, Нарракоте, і тяжко поранений.
- Цей чоловік - ваш підопічний? - Так, сер.
Це не просто кінь, сер! Це мій кінь. Я його виростив, у Девоні.
Сер, погляньте на його ноги.
У нього чотири білих шкарпеточки, а сам він увесь гнідий,
а отут у нього біла пляма, отака.
- Відведіть його в палату. - Ходімо, синку.
Заждіть! Ви не бачите, бо він брудний!
Чотири білих шкарпеточки.
Гаразд, розійдіться! Розходьтеся, всі!
Бачите, сер? Це не просто кінь.
Ми вилікуємо вашого коня.
Залатаємо, як тільки зможемо.
Бо він солдат, і він це заслужив.
Дякую, сер.
Джентльмени!
Мені випало донести вам важливу звістку.
Сьогодні об 11.00, через дві хвилини,
війна закінчиться.
Король з королевою дякують вам за вашу службу.
Ми здобули перемогу,
хоча її ціна виявилася вищою, ніж багато хто з нас міг уявити.
Коли вдарять дзвони,
а це от-от станеться, вперше за чотири роки,
давайте пом'янемо своїх братів, які полягли на полі бою,
і подякуємо Богу за кінець війни
і за перемогу.
Я не розумію, сер.
Лише офіцери забирають своїх коней. Решту продадуть з аукціону.
Якесь нечуване й жорстоке свавілля. Це ж його кінь, сер! Ще з Девона.
Він же виростив його з лошати.
Доглядав аж до того дня, коли в село прийшло військо!
Це не мій наказ, сержанте.
Щоб завтра він був на ринку.
Це все.
Ми всі склали гроші.
Це все, що в нас є.
Тут 29 фунтів. Перекупи його.
А майор знає?
Майор дав 10. Але про це нікому ні слова.
Твій друг, той, що он там на милицях,
навіть просив майора сказати, що Джої його, офіцерський кінь,
щоб він міг повернутися в Англію з іншими.
Давай, Нарракоте, ворушися. Ми не хочемо пропустити аукціон.
Сім фунтів! Бачу сім фунтів!
Сім фунтів! Тут вісім фунтів! Вісім фунтів!
Бачу десять фунтів! Хто більше? Продано!
Добре. Ніхто не дає більше 15 за чистокровного.
Їм потрібні робочі конячки.
Наступний!
Починаємо з чотирьох фунтів!
Чотири фунти!
- П'ять фунтів! - Бачу п'ять фунтів!
- Хто більше? - Сім фунтів!
- Вісім фунтів! - Дев'ять фунтів!
- Дев'ять. - Десять фунтів!
Десять фунтів!
- Одинадцять! - Одинадцять!
Це різник із Камбре. Він весь ранок купує найкращих коней.
Одинадцять фунтів.
Дай-но торгуватимусь я, рядовий. П'ятнадцять!
І давайте на цьому покінчимо!
П'ятнадцять фунтів!
- Шістнадцять! - Шістнадцять фунтів.
Сімнадцять!
Двадцять ваших англійських фунтів. І на тому хай буде все, друже.
Двадцять фунтів!
- Двадцять п'ять! - Двадцять п'ять фунтів!
Двадцять шість.
Двадцять шість фунтів!
- Двадцять сім! - Двадцять вісім!
Двадцять вісім фунтів.
Двадцять дев'ять!
І тридцять!
Хто дає більше за тридцять фунтів?
Сто фунтів!
І сер, якщо будете змагатись зі мною,
я продам оце своє пальто і підніму ціну до 110.
А якщо ви знову переб'єте, я продам свою ферму
і підніму ціну до тисячі!
Сто фунтів!
Раз, два,
продано!
Сер,
я віддам вам усі гроші, усе, що ви заплатили,
коли ми повернемося в Англію.
- Я дам вам удвічі більше... - Ви нічого про нього не знаєте.
Це не так, сер. Я знаю все.
Так, ти його знайшов. Я чув, що ти знайшов коня,
який заплутався у дроті між арміями.
Ні, його знайшов я. А він його виростив.
Почувши про цього дивовижного коня, я їхав три дні,
бо знав, чий це кінь.
Це кінь моєї онуки.
Вона врятувала йому життя. Він був для неї всім.
А де ваша онука?
Війна забрала все й в усіх.
Він усе, що після неї лишилося.
Коли я піду, хлопчику, не тривожся.
Я за тебе анітрохи не тривожитимуся.
Я ж тебе знайшов, правда?
А ти знайшов мене.
І ми обоє...
Ми обоє знатимемо, що пережили цю війну.
Ну, ходімо.
Нам пощастило. Нам завжди щастило.
Ще з того дня, коли ми зустрілись.
Бережи вас Боже, сер.
Ти знаєш, що це?
Це батькове.
Його полковий вимпел.
Як він до вас потрапив, сер?
Візьми собі.
Щиро вам дякую, сер.
І це теж.
- Сер, я... - Ні, ні, ні.
Нема потреби. Це твій кінь.
Звичайно, це те, чого хотіла б моя люба дівчинка.
А з нас двох керівником була вона.
Як її звали?
Емілі.
Її звати Емілі.
БОЙОВИЙ КІНЬ