Kaj je to?
Stoj!
Ne premakni se, usrane!
Kaj počnete? Ne zajebavajte me. Pravim vam, da nimam denarja.
Nimaš?
Mi ga boš zdaj dal?
Sicer ti bom ubil brata.
Ti je bil film všeč? Ti je dal misliti?
Če sem iskren, ne vem, kaj naj si mislim.
Kup Latinskoameričanov, ki se streljajo.
Meni je bilo všeč. –Se mi je zdelo, da ti bo.
Teci.
Rada imaš streljanje in samomore.
Samomore? Ne pretiravaj.
Greva k meni?
Ne nori, jutri zgodaj imam izpit.
Ne maram spanja sam. –Ne maram spati sam.
Ti si kriva, da je moja italijanščina slaba.
Kaj pa še.
Seveda. Ne veš, da se jezika najlažje naučiš v postelji?
A letto.
Pozdravljeni, nisem doma. Prosim, pustite sporočilo.
Prijatelj, si tukaj? Daj, oglasi se.
Moram ti povedati za neko žensko. Božanska je. Daj, pokliči.
Živijo, Héctor. Mogoče se me ne spomniš. Sem Silvia Blair.
Bila sem učenka tvojega očeta, zdaj sem profesorica. Poslušaj …
Gotovo že veš, da je univerza tvojega očeta upokojila.
Mi, skupina njegovih nekdanjih študentov, se mu bo poklonila.
Predvidevam, da bi se nam rad pridružil.
To bi mu gotovo veliko pomenilo, ker mu trenutno ni lahko.
Ciao, bello. Lepotec moj.
Živijo. –Joj, ne!
Kako si?
Mojbog, Quiquín, krasen si.
Ampak tako suh. Sploh kaj ješ?
Veš, da jem. –Ljubezen žre kilograme.
V zakonu pa se človek redi. Mene poglej.
Ne bodi trapasta, Mari, krasna si.
Kako, da mama ni prišla? –Héctor Joaquín. –Mama.
Kakšno veselje.
Poglej ga, kako je čeden.
Joj, ne! –Quiquín.
Kako si koščen. –Lepo vaju je videti.
Gremo, pozni bomo. –Gremo.
Sol in oče sta že tam.
Prišla bi na postajo pote, a veš, kako je.
Še nobeno letalo ni v Medellinu pristalo pravočasno.
Slovesni dogodek pa se bo začel točno ob napovedani uri.
Vsaj dvorano so vam odstopili, če nočejo očeta tam.
So ga upokojili brez posvarila? –Ne, obvestili so ga.
V rektoratu so padle maske.
Oče pa se je vedel kot uporniški študent,
ne pa kot ugleden profesor.
Kot vidiš, se ni tu nič spremenilo.
Ampak ti … –Ti!
Ne govori. –Ne, ve ste prekrasne.
Mariluz, sem skuštrana. –Nisi, mama, lepa si.
Proti čemu protestirajo? –Kdo bi vedel.
S tabo ni bilo nikdar lahko. Tak si bil tudi kot profesor.
Na začetku smo bili vsi zmedeni.
Spraševali smo se, kakšna predavanja poslušamo.
In kako čudnega profesorja imamo, ki ne ponuja odgovorov.
Nasprotno. Njegova predavanja nas silijo v dvom.
Nudil si nam več vprašanj kot odgovorov,
kar nas je zmedlo.
Prvi v tej državi si se upal govoriti o javnem zdravju,
nam pa se je zdelo, da sodi kaj takega med Američane
ali Evropejce. Ne med nas.
Sol.
Tvoje poznavanje socialne medicine
se opira na antropologijo, humanizem in politiko.
Danes je žalosten dan za našo univerzo.
Utišati želijo profesorja …
Počakaj, naj vidim.
Mama, servis čaka. –Ta ni pravi, ljubica.
Danes običajni ne bo dovolj.
Za doktorja Saundersa poišči najlepšega. Vaza je dobra.
Pomagaj mi. Primi tole, Mari.
Pomagaj, Quiquín, kmalu bosta tukaj.
Kaj je to?
Naj te oče ne vidi s to pištolo.
Je tu vse pripravljeno?
Kaj je to?
Prispela sta! Oče!
Kakšno pričesko imam, Mariluz? –Krasno.
Ne tekaj kot zmešan, Héctor Joaquín.
Oče! –Teresa.
Vsi dol. –Že gremo.
Doktor Saunders, v čast nam je. Dobrodošli.
Hvala. Upam, da niste pretiravali s pripravami.
Hvala, Emma. Lahko prinesete meso.
Josefa, čakali smo vas.
Josefa nam pomaga z vzgojo najmlajših.
Me veseli.
Tudi mene, gospod.
Doktor Saunders. Izvoli, Josefa. –Veselilo me je.
Tebi ni všeč, zato si dobila čevlje. –Pomaga nam z … –Tebi pomaga.
Rada bi poslušala o San Franciscu. –Tudi jaz.
Vse dni sem na fakulteti,
mesta ne poznam dobro.
Je tam res veliko hipijev?
Ja. –Kaj so hipiji?
Čudni ljudje. –Ste slišale, kako je to izgovoril?
Ste slišali?
Naj govorijo odrasli.
Z dr. Saundersom bova sodelovala pri projektu "Future for children".
"Bodočnost za otroke".
Gre za študijo o različnih družbenih vidikih
v bolj zapuščenih naseljih.
Grem lahko z vama?
"Grem lahko z vama?" Samo da se ne bi bilo treba učiti.
Ne mara šole. –Zakaj ne?
Zakaj? Vaš prijatelj je kriv.
Ko je mali hodil v vrtec,
se je razjokal, oče pa je bil tako žalosten,
da mu je dovolil ostati doma vse leto. –Resno? –Ja.
Majcen je bil. –Bil? Še vedno je majcen. –In razvajen.
Drobcen, ne raste. –Ej. –Ne tolci je.
Si si umil roke? –Tudi tebe ne tepemo. –Pridi.
Poglej, kaj želi Tatá.
Daj roke sem. –Dovolite.
Če jih ne umiješ, v usta nosiš bakterije.
Očka, ne bom smel z vama?
Ne hiti, ne bodi površen.
Poglej, nisi umil umazanije.
Kaj je že pesem, ki je všeč Marti? –Na katero vedno pleše.
O mrtvecu? –Ja.
Umivaj si roke in jo poj. Umit boš, ko odpoješ vso.
Velja? –Ja.
Se spomnite dr. Saundersa? –Dober dan, gospa.
Kako ste? –Bom jaz.
Jaz sem Tatá. –Kako ste, gospa?
Slabo sliši.
Žal mi je. –In slabo vidi.
Marta, prosim te. Spoštljiva bodi do starejših.
Sveti angel, varuh moj, bodi vedno ti z menoj,
stoj mi dan in noč ob strani,
vsega hudega me brani …
Vsega hudega … –Ne tako hitro!
Héctor hiti.
Otroka, molitve se ne zdrdra. Zavestno molimo.
Razmišljamo o vsaki izgovorjeni besedi.
Ne naštevata članov nogometnega moštva.
Tudi očka moli pred spanjem? –Héctor, zberi se.
Očka ne moli, vem, da ne moli.
Ja, škoda. Ne moli pred spanjem.
Zato bo šel v pekel, ko bo umrl.
Ej!
In zato, ker ob nedeljah ne hodi k maši.
Bom šel jaz v nebesa?
Nič ne skrbi. Jaz bom poskrbela, da boš šel.
Sol, kaj počneš? Ne glej mojih las.
Veš, da je smrtni greh gledati lase nune.
Oprostite.
Kaj počneš? To je moja postelja.
Vesta, kaj?
Nocoj sem zadnjič molil pred spanjem. –Kaj? –Héctor!
Kaj pa govoriš?
Ne grem v nebesa, če tam ne bo očeta. Raje grem z njim v pekel.
Pazi, kaj govoriš.
Prihrani nam te neumnosti. Zdaj pa spat, oba.
Hočem, da zaspita.
"V pekel".
Začela bova s komuno ena, potem nadaljujeva z drugo in tretjo.
Kje je tifus najhujši?
Brez dvoma v prvi komuni.
Zelo so velike, razdeliti jih bo treba na manjše enote.
Študenti naj testirajo vodo v posameznih enotah.
Odlična zamisel. Zelo so zagnani.
Dovoli.
Poglejte, kako lepo piše moj sin.
Pravi pisatelj je.
Zelo jasen stil ima. Kot Ernest Hemingway.
Nobelova ga čaka.
Živijo, očka.
Imaš kaj denarja?
Prosim, nujno je.
Vprašajta mamo. –Ni je doma.
Dela. –Je odšla, ne da bi se poslovila?
Ni vaju hotela motiti, ker sta tako zaposlena.
Denarnico imam v jakni. Vzemita, kolikor potrebujeta.
Ga lahko vzamem tudi jaz, za sladoled?
Seveda, dragec. –Razvajenec.
Vse, kar je moje, je tudi vaše.
Samo ne pozabite, da sem profesor.
Profesorji so tu slabo plačani.
Adijo, dr. Saunders. –Se vidimo. –Ne pretiravajta.
Zlati otroci. Héctor, nekaj si omenil …
Zahodno območje … Je to ta del?
Ne, tukaj je.
Hitro, teci.
Teci!
Bajsi. –Kaj?
Si prepričan, da so Judje?
Ja. Oni jedo kruh.
Prosim? –Tako pravijo moji starši.
Josefa pravi, da so Judi ubili Jezusa.
Pripravljen.
Teci.
Judovske svinje! –Judovske svinje!
Ne, ne.
Bajsi, nehaj. Prihajata.
Živijo. Kako je šlo?
Zanimivo je bilo, Quiquín. Zelo …
Zanimivo.
Mišek. –Živijo, očka.
Ste bili pridni? –Seveda, kot vedno.
Je mama doma? –Ja, je.
Samo mama ni bila pridna.
Zakaj ne? –Silila me je jesti mazamorro.
Resno se bom moral pogovoriti z njo.
Kaj pa je bilo to cmokanje? Je tvoj oče peder?
Ne govori tega, bajsi.
Samo pedri poljubljajo moške. –Ni res. –Res je.
Pridi sem, tiho bodi.
Veš, kolikokrat v sekundi zamahne s krili? –Dvajsetkrat. –200-krat, osel.
Ni mogoče. –Mogoče je.
Oče mi je povedal. In on je doktor. Je tvoj oče doktor? –Doktor peder.
Jokaš? Joka, poglejte jo.
Trapa. –Kakšna trapa?
Nesramnež.
Njena angleščina je odlična.
Samo poglejte me. –Je že v redu.
Pridite za mizo, juha se bo ohladila.
Samo trenutek.
Héctor Joaquín. Pridi, nekaj moraš narediti.
Doktor Abad!
Dober večer, g. Manévich, kako ste? –Dobro.
Moj sin se je prišel opravičit
in vam obljubit, da se kaj takega ne bo ponovilo.
Oprostite, g. Manévich. –Glasneje.
Žal mi je, g. Manévich. Obljubim, da se ne bo ponovilo.
Lahko noč, doktor. –Lahko noč.
Oprostite, če sva motila.
Lahko noč.
Opravičil se je.
Se spomniš Clarite Gottman? –Ne.
Clarita je bila moja prva kolegica in prva ženska,
ki je v Antioquii diplomirala iz medicine. Judinja je bila.
Nacisti so Judom najprej razbili okna,
potem so jih poskušali dokončno uničiti v taboriščih.
Si videl fotografije iz taborišč?
Nisem.
Clarita je v takem taborišču izgubila starše.
Pokazal ti bom fotografije.
Jutri? –Ne, jutri ne.
Jutri boš pomagal Richardu in meni.
Dober dan.
Kako gre?
Pazi, Quiquín.
Pazi, mali.
Umakni se.
Poglejte, vzorec vode iz potoka.
Smrdi. –Zanimivo.
Ne gre brez kanalizacije in cepljenja.
To je katastrofa.
Če bi vsaj manjkalo samo to. –Prav ima.
Čista voda reši več življenj kot kirurgi.
Zakaj pa je bilo Rimljanom toliko do vodovoda in kanalizacije?
Camilo, pridi. Camilo, takoj pridi.
Kako ste, gospa?
Dober dan, doktor.
Oprostite, koliko let ima deček? –12, doktor.
Toliko kot moj sin. Poglejte, otroci.
To je prva stopnica neenakosti. Od tod gre samo na slabše.
Najbrž ste pozabili na pet načel, o katerih predavam.
Človek jih potrebuje, da se razvija zdravo.
In sicer so ta načela: zrak, voda, hrana, varnost in ljubezen.
To je še kako res.
Héctor, stvar je bolj resna, kot sem mislil.
Kaj pa cepiva?
Cepiva? Pojasnite mu. Silvia, ti mu pojasni.
Vlada še zdaj ni odobrila cepiv,
ki so v ZDA že dolgo v rabi.
Škoda. –Vedno zamujamo.
Katastrofa.
Očka, kaj je tej deklici?
Sestradana je. Zapišite, iz katerega konca prihaja.
Da bomo imeli zemljevid epidemije.
In kaj je tej?
Bolna je zaradi lakote. Nič presenetljivega.
Tako je, kjer ni kanalizacije. mleko pa mešajo z vodo iz potoka.
Tam, gospoda, pride do tifusa.
In ta deklica?
Lačna je, samo to. Nič drugega.
Ne dovoli, da te oče zaloti tukaj.
Saj grem. Boste pripeljali mrliča?
Ne, danes ni disekcije.
Škoda.
Je vse v redu?
Zanimivo.
Živijo, Gilma. –Kako si, dragi?
Odlično. Je dr. Abad tukaj?
Ne, a bi moral priti kmalu.
Dobro. –To, kar imaš zanj, pusti tukaj.
Živijo. –Jaz sem Héctor, tako kot oče.
Daš lahko to očetu, prosim? –Ja.
In pozdravi ga v mojem imenu.
Seveda. –Zahvaljujem se mu.
Kako lepo.
Moja mama jih izdeluje. –Ja?
Z veliko ljubezni.
Čemu služi to? –Svečnik je.
Nasvidenje. –Adijo.
Srečno. –Tudi tebi.
Gilma …
Zakaj je prinesel tole? Mu je oče naročil?
Ne, dragec. Tvoj oče mu je v začetku študija veliko pomagal.
Ta fant je skromen, iz oddaljene vasi je.
Vsakič, ko gre domov na obisk, mu da mama kaj za tvojega očeta.
Gilma …
Ste tudi vi poročeni z mojim očetom?
Kaj vam pade na pamet, mladi gospod?
Tvoj oče je poročen s tvojo mamo.
Od kod potem ta fotografija?
Z Ivánom sem se poročila prek pooblaščenca.
Iván živi v Mehiki.
Ob poroki je bil v svoji domovini, tvoj oče pa ga je zastopal.
Razumeš, kaj pomeni poroka pred pooblaščenca?
Ne razumem.
Zdaj sem ti razložila, mišek.
Na poroki zastopajo nekoga, ki je odsoten.
Ampak po svoje ste se poročili z mojim očkom.
No, mogoče čisto malce.
"Občina Medellin, nacionalna sramota … "
To pa kar pusti, ni še končal.
"Bacili trebušnega tifusa se širijo z vodo,
oblast pa ne ukrene nič."
Članek piše.
Za časopis? –Tako je, za časopis.
Ga bodo vsi prebrali?
Ko bi ga vsaj, dragec.
Naj ga preberejo vsaj tisti, ki ga morajo prebrati.
Tu si, Héctor. Gotovo si nadlegoval Gilmo.
Očka, to ti pošilja Miguelova mama. Miguel je, kajne?
Študent.
Zlat fant je. Vi obdržite svečnik, Gilma.
Da mi ga ne bo treba nositi domov. –Joj, jaz ga tudi raje ne bi …
Ne bom razpravljal, danes nič več. –Ampak … –Dovolj je.
Greva. –Adijo, Gilma.
Pozdravljena, Rosalia.
Kako ste? –Dolgo se nisva videla.
Zelo sem bila bolna. Kako ste vi?
Nekaj imam za vas. –Dobro.
Se spomnite, kaj sem vam obljubil?
Peljite mimo.
Upam, da smo vzeli prave mere.
Povejte mi, ali vas kje žuli.
Ne sme vas žuliti, ne sme boleti.
Bom znala hoditi s tem?
Saj je preprosto. Pomagajte mi s krilom.
Tako. Takole, ja.
Pa sva. –Poravnava obleko, pa je.
Kako vas bom plačala?
Krasno vam pristaja.
Bral sem članek, ki ga pišeš za časopis.
In kaj meniš? –Zanimiv je, ampak …
Obrni. –Kaj so bacili?
Bacili so bakterije, vidne pod mikroskopom.
Se spomniš vzorcev, ki sva jih jemala z Ricardom? –Ja.
Obrni. Tako.
Ugani, kaj smo našli, ko smo si jih ogledali pod mikroskopom.
Bacile. –Tako je. Pokazal ti bom fotografije.
Ampak očka, jaz bi rad videl mrliče.
Rekel sem ti, da si za to še premajhen.
Pojdi ven in odpri garažo.
Seveda gredo mrtvi v pekel, če se niso lepo vedli.
Bog je v tem nepopustljiv.
Kaj pa, če so dobri, a ne hodijo k maši?
Kaj?
Kaj pa, če so dobri, a ne hodijo k maši? Kaj je potem?
Gredo prav tako v pekel?
Poslušaj, mene ne boš zmedel.
Jutri boš šel s sestrami k maši.
Pravi, da ne bo šel.
Govorila bom s tvojo mamo.
Bomo videli, kaj bo rekla nadškofova nečakinja.
Nedelja je sveta, Héctor.
Kršenje tretje je prav tako greh.
Tretje? –Ja, tretje zapovedi.
Mojbog, tega malega se nič ne prime.
Tak ne smeš ven. Oče pravi, da potrebuješ čelado.
Počel bom, kar hočem. Kolo je moje. –Ne bodi nesramen.
Premajhen si, da bi takole jezikal.
Predstavljaj si, da padeš in si razbiješ glavo.
Ne bom padel. –Poslušaj …
Poslušaj sestro.
Ne, očka. Edini tepec s čelado bom.
Ni zato. Če padeš, te bo čelada zaščitila.
Še naloge ni napisal. –Pustita ga. Pridi sem.
Mali je grozno razvajen.
Nevzgojen je. Nekdo bi ga moral spraviti v red.
Za to je še čas, Josefa.
Doktor, ta otrok potrebuje čvrsto roko.
Življenje je dovolj težko samo po sebi.
Pridi. –Očka, ne!
Dobro me poslušaj. Da ne bi več tepel sestre.
Njo imaš raje. –Ni res.
Marta ti je najljubša. Vse zna, violino igra, kitaro, poje, pleše.
To ni res.
Njo in vse sestre moraš zaščititi.
Ženske ne smeš tepsti, celo s cvetnimi listi ne.
Pojdi zdaj.
Koliko papirja porabimo tukaj, groza.
Kaj je? So črke videti kitajske?
Ali pa arabske ali indijske.
Temu se reče tahigrafija, mišek.
Na sestankih govorijo prehitro za običajne zapiske.
Kako si se naučila te pisave? –Že dolgo jo znam.
V šoli Remington za gospodične jo učijo. –Si napisal domačo nalogo?
Še začel ni, mama.
Ker mu oče gleda skozi prste.
Doma jo boš napisal. Gremo.
Velja, mama.
Dekleti, pospravita in gremo.
Takoj.
Niste brali članka? Ne bodite slepi.
Na univerzo uvaja marksistične ideje.
Spet ta marksizem.
Oblast obtožuje za revščino.
Grdo govori o očetu? –Seveda.
To je zelo nevarno … –Sol, vstani. –Tiho.
Na srečo so cerkvene oblasti zjutraj podpisale dokument …
Ne morejo blatiti tako dobrega človeka. –Naj poslušam.
Héctor Abad Gómez.
Mama, očka omenjajo.
Naj poslušam.
Njihova usta so polna bogokletja … –Kaj pravi? –Tiho.
Izpodkopavajo zdrave običaje
in gazijo moralo …
Oni gazijo po morali, mama.
Zdaj pa vsi tiho.
Nič ne razumejo.
Poslušali ste veličastnega Fernanda Gómeza Mejío.
Že gresta.
Dekleta, pozdravite strica nadškofa.
Živijo. –Živijo, stric.
Dober dan. –Kako si, striček? –Kdaj ste tako zrasli?
Dve manjkata, kajne?
Ja, Clarita in Mariluz.
Ena je na terenu, druga je na faksu.
Mama …
V tej palači živiš? –Kaj praviš na to? –Čudovito.
Ti pa si mali Héctor, kaj?
Živijo, stric. –Edini sin.
Naredite mi uslugo.
Povejte očetu, da pridem v nedeljo k vam na kosilo.
Čudovito, hvala. Navdušen bo.
Blagoslov. –Amen.
Se vidimo. –Srečno.
Predstavljajte si, kako mama teka po hodnikih tiste palače.
Kot princeska je bila. –Ne, ne. –Poglejte jo.
Življenje za deklico med duhovniki ni bilo najlepše. –Mama!
Zakaj si potem živela tam?
K meni je prišla, ko so ji starši umrli.
In od takrat se vede kot princesa.
Sladoled iz sapotla. –Čudovito.
Odlično. –Recept iz palače.
Pozen sem že, ampak sladoledu se ne bom odpovedal.
Kar vzemite si.
Ko sem dvoril vaši nečakinji,
sem v palači za sladico dobil mlečni riž.
Dobrote si je treba prislužiti.
Kako je okusno. –Je res?
Nihče drug ne pripravi tako dobrega.
Héctor, Cecilii sem že povedal,
da sem tisti dokument podpisal, ne da bi ga prebral.
Nisem pričakoval, da ga bodo izrabili za napad nate.
To sem mu že povedala.
Lahko se podpišete po tisto, s čimer se strinjate.
Proti članu svoje družine? Nikoli.
Ampak nekatera tvoja mnenja … Ne vem.
Oče, zdravniki naj bi zdravili.
Poiskati moramo tiste, ki nas potrebujejo.
Ni dovolj, da v ordinaciji predpisujemo tablete.
Razumem.
Upam samo, da ne boš pri vseh humanitarnih idejah
pozabil na obveznosti, ki jih imaš kot dober kristjan.
Brez skrbi, oče.
Trudim se, da ne krenem niti za korak s poti Jezusa Kristusa.
Naj te opomnim, da Kristus ni bil kričač.
Tudi jaz nisem.
Samo povem, kaj opažam.
Ko bi bili vsaj vsi taki.
Saj res, Tatá. Pozabili smo jo pripeljati.
Mama. –Revica.
Quiquín, pojdi ti, prosim.
Zaduhala je sladoled in pihnila v piščalko.
So te pustili samo?
Bi šla k nam?
Videti hočem nadškofa, videti hočem nadškofa.
Spremenimo temo, prosim. –Ja.
Dekleta in Josefa se že dolgočasijo.
Ne skrbite, navajena sem.
Kakšna sreča.
Prava sreča je, da so nam sestre ponudile Josefo.
Kajne? –Seveda.
Zelo smo jim hvaležni.
Najprej nisem maral, da Cecilia dela.
Ampak tvoja plača je majhna in treba je vzdrževati družino.
Mama ima prav.
Tatá prihaja. –Tatá.
Tatá! –Lepo vas je videti.
Prstan, ne? Čudovita si.
Seveda ima Josefa prav, vsako nedeljo moraš k maši.
Moraš, sicer bo mama jezna.
Pretvarjala se bova, kot si rekel. –Pretvarjala, ja.
Oba veva, da Bog obstaja, a ga ne zanima, ali ga častimo.
Njemu je za ljudi mar toliko,
kot je nam zdravnikom mar za parazite pod mikroskopom.
Ali bacile. –Tako je.
Ampak starejše je treba poslušati.
Očka. –Miška.
Nama boš bral zgodbico? –Ne, pozno je.
Mama, prosim te. –Ne.
Prosim te, prosim te. –Daj. –Héctor.
Jo bo jaz nesel v posteljo. Pravljica o mladeniču? Prav.
Nekoč je živel mladenič, neskončno zaljubljen
v hčer svojega profesorja. Povabiti jo je hotel na ples.
Ko jo je končno povabil, mu je postavila pogoj.
Šla naj bi z njim, če bi ji prinesel krasno rdečo vrtnico.
Mladenič je tekal naokrog in iskal rožo,
toda vrtnice v njegovem vrtu so bile vse bele.
Revež. Obupan se je razjokal.
Počasi, poslušajta.
Njegov jok je slišal slavček na drevesu
in se odločil, da mu bo pomagal.
Seveda. Zbodel se je, takole …
Zbodel se je s trnom suhega rožnega grma,
ki je rastel pod mladeničevim oknom,
in grm obarval s svojo krvjo.
Kaj je to?
Prihodnje jutro je mladenič opazil krasno rdečo vrtnico,
ki je vzcvetela pod njegovim oknom.
Odrezal jo je in tekel … –Teci, prijatelj.
Toda lepotica je bila seveda ohola,
ker je bila tako lepa, in ga je spet zavrnila.
Rekla mu je, da ni roža nič posebnega
in da so ji drugi snubci prinesli boljša darila,
da bi šla z njimi na ples. –Kakšna pravljica pa je to?
Je to konec?
Tako se zgodba konča.
Se ne nadaljuje?
Kako žalostno.
Še bolj žalostno bi bilo, če bi ostal zaljubljen v nekoga,
ki mu je samo do materialnega. –Ja, ampak …
Še bolj žalostno je, da ne spimo, čeprav moramo zgodaj vstati.
V postelje! Vsi spat!
Koliko Očenašev je Josefa izmolila brez vas?
Gremo, hitro.
Quiquín, mišek.
Pozabil si malico. –Hvala.
Priden bodi. –Bom.
Ja?
KOMUNIST
Naj poudarim, da zame profesorski položaj
ni nikdar pomenil odrekanja državljanskim pravicam
in svobodnega izražanja idej in prepričanj.
Gilma, se spoznate na trakigrafijo? Mama se.
Tahigrafijo. Ne gnjavi.
Oprostite. Idej in prepričanj …
Univerza ne sme obrniti hrbta
stvarnim težavam kolumbijskega naroda
in biti gluha za muke ljudi,
hkrati pa podpirati sistem, ki hrani družbene krivice.
Piši, piši.
Pokliči sestre, da bodo pomagale nositi.
Marta, Marta.
Odpri.
Zdaj se obrni.
Zaboga, zdaj misliš nanje!
Že jutri bodo hodili na predavanja, ki jih ne bo.
In kaj? Pokliči jih, pa bo. –Kje pa živiš, Cecilia?
V Evropi? Na Japonskem?
Misliš, da živijo tako kot mi? Da imajo pitno vodo in telefon?
Mama, smo mi bogati?
Ne, nismo bogati. Kaj smo?
Situirani.
Kako situirani? –Ne vem …
Mogoče je tvoj oče bogat, ker se ne obremenjuje z denarjem.
Jaz nimam te sreče.
Ne vem. Héctor Joaquín, pojdi k sestram.
Héctor!
Kaj je?
Mama in oče se prepirata. –Zdaj že vohuniš?
Nisem vohunil. Zelo sta bila glasna.
Ti res nič ne razumeš?
Očeta so nagnali z univerze.
Prosim?
Zakaj?
Kako to?
Nagnali so ga, ker ne verjame v Boga? –Nekaj takega.
Kaj je? Si jezen name? –Ne, nisem.
Moj oče bo delal v tujini.
Resno?
Očka, ne hodi. Ne!
Je že v redu, mišek.
Rad te imam. Naj vam pokažem, kaj sem kupil,
da bomo lahko v neposrednem stiku.
Neposreden stik.
Tako bo, kot da smo v istem prostoru.
Je to mikrofon?
Bravo, Solvia. –Quiquín.
Pošiljal vam bom svoje posnetke.
Pa še eno takšno napravo bom kupil,
če mi boste pošiljale novice. –Seveda bomo.
Posneta pisma boš dobil. –Snemale se bomo?
Meni bo nerodno, a naj bo. –Vse se posnemite.
Pošiljala ti bom svoje pesmi.
Quiquín, pridi pogledat, kako to deluje.
Héctor, zamudil boš letalo. Dekleta, gremo.
Z najboljšimi profesorji bom. Héctor, pridi.
Otročji je, noče z nami.
Prijazne bodite do njega.
Héctor, pojdi se poslovit od očeta.
Poslednji objem. Vse pridite sem.
Pazite nase.
Ti pazi nase.
Adijo, drage moje. –Adijo, očka.
Adijo, ljubezni moje. –Quiquín.
Očka, prinesi mi sombrero.
Adijo, očka, radi te imamo. –Adijo.
Srečno pot. –Adijo.
Očka, prinesi mi punčko.
Adijo, drage moje. Bog vas blagoslovi.
Sol, draga, pridi.
Oče se bo gotovo hitro vrnil.
Teresa, obljubi, da te blazine ne boš oprala.
Zakaj? –Da bo dišala po njem.
Poba trapasti.
Dragi očka, obveščam te, kaj je novega doma.
Tatá ni več z nami,
ker ni več zmogla niti pihniti v piščalko.
Mama jo je dala v dom, Pravi, da bodo tam bolje skrbeli zanjo.
Marta je prepričana, da bo kmalu umrla.
Zelo je že stara.
Po drugi strani se Josefi ne mudi nikamor.
Ubogam te in molim z njo, da me ne bi gnjavila,
a me zaradi njenih zgodbic včasih tlačijo nočne more.
Bog, ne dovoli, da umre. Rotim te, na oživi.
Mama dela več kot kdajkoli.
Pogosto pišem naloge v njeni pisarni
in ji včasih narekujem zapiske, da bi prej končala.
Celo tahigrafijo se učim.
Prejšnji teden me je poslala na posest in tam sem pomagal Luisu
pobirati sadje, ki ga niso pojedli ptiči.
Bilo je fantastično.
Mislim, da ima Mariluz fanta.
Vsak večer jo nekdo pripelje na motorju.
Domov pride skuštrana in z bedastim nasmeškom.
Clara se je s svojim fantom razšla.
Zadnjič je jokala, ostale so jo tolažile.
Ko so me opazile, so me nagnale iz sobe. Kot običajno.
Mama jim pridiga, naj pustijo fante in naj raje študirajo.
Ker je neizobražena ženska odvisna od moškega.
Kaj bi rade od življenja?
Da moški odločajo namesto vas?
To bi rade?
Ampak zaradi Martinih pesmi vse mislijo samo na ljubezen.
Vicky mami vsako jutro nosi zajtrk in se ji prilizuje.
Pravi, da ga je pripravila sama. Čeprav vse postori Teresa.
Mama pa lažnivki verjame. Mislim, da ima Vicky zdaj najraje.
Mene je vpisala v drugo šolo. Najprej sva bila pri ravnatelju Hoyosu.
Pravila so tu zelo stroga.
Pojasnil je, da kandidate za vpis delijo na tri skupine.
Na nebeško skupino …
Ti kandidati so sprejeti brez težav.
Druga skupina so vice. V vice je dal mojo prošnjo.
Sem bomo dali vašo prijavo,
ker se bomo pozanimali o vsem v zvezi z vašim sinom.
Prepričati se moramo, da ni doma pod slabim vplivom.
Mama se je razjezila, kot se rada, če ji kdo ugovarja.
To je peklenska skupina. V peklu so tisti, ki ne bodo sprejeti.
Kar tja vtaknite najino prošnjo,
ker ga bom vpisala v drugo šolo.
Hvala lepa, nasvidenje.
Vpisala me je v šolo, kjer dela bratranec Javier.
Spoznal me je z drugimi otroki, ker bodo kmalu moji sošolci.
Tukaj ti bo všeč.
Oče pravi, da svet ni nastal tako.
Pravi, da je šlo za kozmični pok, enkraten in ne ponovljiv.
In da zato nihče ne pozna naše usode.
O tem se raje pogovarjaj samo doma.
Ne skrbi, tvoja delovna soba je snažna.
Svinčniki so ošiljeni, tebe čakajo.
Kot sem ti obljubil,
vsak dan preberem stran iz umetnostne zgodovine.
Rad te ima in te pozdravlja Héctor Abad III.
Se sprašuješ, zakaj tretji?
Preprosto. Ker ti odtehtaš za dva.
Tu si.
Mama te išče, pridi jest. –Ne vidiš, da delam?
Seveda. Hitro, smo že za mizo.
Pohiti.
Na Baliju imajo radi ročna dela, figurice, ogrlice, skulpture.
Lepe stvari iz lesa, slonove kosti in kokosove lupine izdelujejo.
Tako pozabijo na svojo revščino,
na svoje potrebe. Videti so srečni.
Ne vzgajajo jih z očitki o krivdi in grehu kot nas.
Dobro, drage moje, to je za danes vse.
Pošiljam vam velik poljub.
Zelo vas pogrešam. –Tudi me tebe.
In komaj čakam, da se vrnem.
Héctor, ne pozabi … Čeprav Josefa vztraja,
da beri dramatične zgodbe o Genovevi Brabantski,
pred spanjem preberi kakšno pesem Machada ali Nerude.
Če se ponovno bom rodil, nič ne bo drugače,
ker lahko ponovi se moje rojstvo zgrešeno,
pa z drugo glavo pel bom iste pesmi.
In zato, če se to zgoditi mora,
če me kakšna hindujska usoda prisili, da se spet rodim,
ne maram biti ne slon ne majava kamela …
Če me kakšna hindujska usoda prisili, da se spet rodim,
ne maram biti slon,
ne majava kamela. Bil bi rakec skromen,
rdeč madež v morju.
Napake enake ponavljal bi v grenki vodi.
Naj me odnese val, kot me je že davno čas.
Tisto letalo je njegovo. Glej!
Ja.
Sem vam rekel, da je pravi.
Kakšno veselje.
Kdaj bo prišel? Rad bi ga že videl.
Tamle je, tamle.
Tam je.
Oče. –Oče.
Očka! –Očka.
Očka. –Ja, vidim ga.
Očka. –Kako se je zredil.
Si v novi šoli zadovoljen? –Zadovoljne? To ni mogoče.
Ne laži očetu.
Poglej, očka. Rosalia.
Pozdravljena, Rosalia.
Pozdravljeni, doktor. Družina. Kako ste?
Kaj se je zgodilo z nogo? –Vse je v redu, doktor.
Doma jo uporabljam. Zelo mi pride prav.
Tu, v službi, pa raje ne. Veste, kakšni so ljudje.
Doma mi pride prav. Hvala vam. Bog naj vam poplača.
Srečno. –Nasvidenje.
Večji kovček tja. –Kaj vse ste vzele?
Kje je kovček? –Tu.
Je do Rafove hiše v Cartageni res 28 ur?
Ja, zato se moramo odpraviti. V avto.
Zakaj ne greš z nami? –Z očkom bova šla z letalom.
To ni pošteno, mama.
Gremo. –Jaz bom ob oknu. –Pazite na roke.
Vozovnici sta na nočni omarici.
Hrana je v hladilniku. Ne pozabita dokumentov. –Ja, ljubica.
Ubogate mamo. –Trot!
Adijo, ljubi. –Ubogajte jo. –Adijo, trot.
Gremo. –Trot.
Rade te imamo, trot. –Adijo, trot.
Trot. –Adijo.
Quiquín, rade te imamo, čeprav si trot.
Adijo.
Kakšen mir, kaj, očka? –Ja.
Zelo je okusno. –Ja.
Ti ne boš več? –Ne.
Raje sem malce lačen kot preveč sit.
Važno je imeti mero.
V tem je skrivnost cepiva.
V telo vnesemo malce slabega, da se telo nauči boriti.
Ja? –Ja.
Prinesel sem nekaj odmerkov novega cepiva,
ki lahko odpravi otroško paralizo,
a še ni v rabi.
Ampak …
Če dokažemo, da deluje, mu ne bo nihče nasprotoval.
In imeli bomo nacionalni preventivni program.
Ti boš moj pogumni sodelavec, ki bo rešil na tisoče otrok.
Sodelavec?
Se spomniš bolnih otrok iz bolnišnice?
Ja.
Od tega trenutka
si ključen za prihodnost te dežele.
Nisem vedel, da imaš delo.
Preveriti sem hotel, ali imaš vročino. –Nimam.
Dobro.
Spal boš? Samo eno uro bova letela.
Gospod …
Hvala. –Malenkost.
Hvala.
Sem ti povedal, kako me je v zadnjem letniku medicine
bratranec Luis povabil k sebi domov? –Fabiev oče?
Fabito je bil takrat tvojih let.
Po dolgovezenju in govorjenju v šifrah
mi je Luis priznal, da ga skrbi za sina.
Zelo. Veš …
Mali ni počel drugega, kot da se je samozadovoljeval.
Vse dni. Zjutraj, popoldan in zvečer. Brez prestanka.
Luis me je zaprosil za pomoč.
Veš, kaj sem naredil?
Govoril sem s Fabitom. Rekel sem mu,
naj kar nadaljuje tako, ker nikomur ne škodi.
Za fanta je to normalno. A sem mu svetoval, naj bo diskreten
in, še važneje, naj ga oče ne odkrije.
Luis me je čez čas poklical, nadvse hvaležen.
Ker sem njegovega sina pregovoril, naj opusti grešno razvado.
Fabito. Joj, marička.
Fabito.
Daj, skoči.
Ne, dovolj je, Solvia.
Ne bodi mevža. –Ne, ne.
Zaščitita se pred soncem, zelo je močno.
Ja, očka.
Ste se namazale? –Smo, ja. –In ti?
Kaj je to? Si bila pri zdravniku?
Saj si ti zdravnik.
Kadar mu odgovarja.
Soseda je imela gripo, pa je ni utegnil pregledati.
Na preiskave bi morala.
Josefa pravi, da so kot kroglice rožnega venca.
Božji dar. –Ja, Josefa.
Kaj pa Josega ve.
Mevža. Poglej, kako skočim jaz.
Pa še plavati ne znam. –Na vidim. –Ti si ne upaš.
Solvia, primi se. –Na pomoč.
Solvia. –Na pomoč.
Solvia!
Sol. –Kaj je?
Padla je, ne zna plavati. –Prosim? –Tecite.
Očka!
Solvia!
Mama. –Zgrabi jo.
Pridi. Hvala ti. Pazi.
Je že v redu, miška.
Zakaj nisi nič naredil?
Je že v redu.
Ne slepite se.
Nismo tu, da bi spreminjali svet.
Izobražujemo tiste, ki ga bodo pomagali spremeniti.
Potem greste na roko oligarhom.
Ste tudi vi eden od njih? –Brez borbe ni sprememb.
Zdravnik sem.
Moje delo je reševanje življenj. Ne bom jih ogrožal.
Očka, danes je disekcija. Lahko vidim mrliče?
Molči, prosim. Samo še ti si se manjkal.
Greva.
Adijo, Gilma.
Nasvidenje jutri. –Ja, doktor.
Greva v kino? –Prav.
Poglej, še ena serenada.
Kako so elegantni.
Obrni, obrni.
Dober večer. Upam, da ne motim.
Dober večer. Ne, ne.
Alfonso.
Alfonso, veseli me. –Ja.
Še nekaj … Zaradi katere od mojih hčera si tukaj?
Zaradi Clare, gospod. –Se mi je zdelo.
Lahko noč. –Lahko noč.
Nima Clara drugega snubca?
Imela ga je pred tednom. –Joj, Clarita.
Veš, kaj … Ta mi je bolj všeč. Ker je manj …
Oni drugi je bil preveč lakomen. –Ampak kakšen avto je imel.
Preveč ambiciozni moški niso dobri možje.
Odpri oči, ljubica, poglej, se že dani,
ptičice pojejo, luna je že odšla …
Héctor.
Hitro se obleci. Z mano boš šel.
Pusti me spati.
Feliciano.
Doktor Abad.
Kako gre? –Dobro.
To je moj sin Héctor. –Živijo. Ste prepričani? –Ja.
Ne skrbi, pravi dedec je že.
Ta je sodelovala pri študentskem gibanju.
Jo poznaš? –Na videz.
Vbod je tu in tu.
Tu sta dve modrici.
Ni videti znakov borbe.
Ustvarili so vtis, kot da je žrtev roparja.
Mi boš poslal kopijo poročila?
Bom razmislil.
Obljubim, da bom diskreten.
Velja, doktor.
Pomiri se, mišek.
Nočna mora je bila. Sanjal si.
Kaj je bilo, mali?
Kaj se je zgodilo? Tukaj sem.
Pomiri se. Saj sem vedela.
Žal mi je. Mi oprostiš? –Ja.
Je že v redu.
Dober dan. Javljamo se iz bolnišnice San Vicente de Paul.
Tu poteka cepljenje, ki ga vodi dr. Gómez z univerze v Antioquii.
Proti neveri v cepiva se borim z lastnim primerom.
Zato sem najprej cepil svoje otroke.
Preventiva je najboljše zdravilo.
Hvala, dr. Abad. –Hvala vam.
Slišali ste dr. dr. Gómeza iz bolnišnice San Vicente de Paul.
Junaki se ne petelinijo. –Z vami je bila Marina Fernandez.
Pojdi, mišek. Zdaj ni dober trenutek.
So postavili bombo? –Tako kaže.
Koga so ubili?
Ne vem.
Si vedel, da je Clara poljubila Pabla,
a ga je potem zapustila, ker jo je prijel za prsi?
Kaj je, očka? Kam gremo?
Ne vem, ali že vesta …
Vajina mama me je prosila …
Vajina sestra Marta ima na koži melanom.
To je resna bolezen.
Čaka jo naporno zdravljenje.
Bo umrla? –Ne bo.
Kaj ti pade na pamet?
Poslali jo bomo najboljšim specialistom.
Če bo treba, v ZDA.
Rad bi vaju prosil …
Bodita močna.
Nikomur ne povejta za to in bodita prijazna do nje.
Bova.
Potrebovala vaju bo.
Je že v redu, miška. Vse bo v redu.
Naj vidim. –Počakaj.
Sem pljuni. Da ne boš name.
Ogabnež.
Rekel si, naj pljunem. –Ogabno.
Poglej. Vidiš tisto, kar se premika?
Ja. –To so bacili.
Kaj? –Bacili.
Iz mojih ust? Ogabno.
Super. –Ja.
Nisem še videl svoje sline od blizu. Kot črvi so.
Ogabno.
Ej. –Kaj je?
Greva, bajsek.
Pazi, miška. Oprostite, gospa.
Oprostite.
Sem.
Kje je? –Tamle.
Očka, sem. –Ja.
Kdo je prišel?
Živijo.
Dragi, prvi vnuk. Vzemi ga.
Počakaj, da si umijem roke. Živijo, srček.
Živijo, mama. Lep je.
Še meni ga daj.
Počasi in previdno. Pazi na glavico.
Te ročice. –Kaj pa je?
Kaj pa je? –Kje imaš tetko?
Ta butelj je tvoj stric Héctor.
Stric sem!
Tak si bil ti, ko si bil še otrok.
Ne. –Ja.
Se spomniš, ljubi? Rekla sem, da je tak kot Janez XXIII.
Ti pa si trdil, da je tak kot tisti Rus.
Ne tisti Rus. Kot Nikita Hruščov.
Kako je ljubek. –Srčkan.
Je babica srečna? –Presrečna.
Končno sem ga dočakala.
Tako dolgo sta že skupaj. –Ne jokaj.
Kaj je, mali? –Živijo.
Drage moje, poglejte ga. –Poglej, no.
Kot Quiquín je. –Mama.
Kako si? –Dobro. Ti?
Čestitam. –Živijo.
Je že v redu.
Živijo, mali. –Revček.
Pri tebi se bo pomiril. –Počasi, Marta.
Kaj pa je? –Mali.
Ima pa močna pljuča.
Primi ga, da se pomiri.
Bojim se, da ga bom izpustila. –Čvrsto ga drži.
Živijo, mali.
Spet boš pela, ljubica. In igrala kitaro.
Vse nas boš veselila s svojim lepim glasom.
Še malo morfija ji bom dal.
Ja? –Daj mi injekcijo.
Ne vem … –Je že v redu.
Izvoli. –Je igla sterilizirana?
Mislim, da je. –Misliš?
Misliš, da je to dobro za sestro?
Ves pribor je treba sterilizirati.
Očka, kaj se dogaja?
Kolikokrat naj povem,
da ni hujšega od infekcije?
Saj ni več važno. –Seveda je.
Radost, veselimo se …
Bog nas včasih rani in nam vzame, kar imamo najraje,
da bi nas spomnil, koliko mu dolgujemo.
Ne zdržim več.
Z radostjo se zahvalimo Bogu,
ki nam daruje življenje, preden nas pokliče k sebi.
Pazi, kreten!
Jebela.
Na pomoč! Kaj vam je?
Nisem je videl. –Na pomoč.
Bajsi, pomagaj. Stojte.
Pomagajte, prosim.
Dvignite jo. Previdno.
Naravnost, bolnišnica je blizu.
Samo počasi.
Bajsi, za nami pridi.
Nisem se odzval.
Doktor, kako je z njo?
Zelo slabo. Če jo bomo stabilizirali,
jo bodo peljali v Medellin na intenzivno nego.
Njegov oče je zdravnik, profesor Abad.
Kaj takega. Poslušajte, slabo kaže.
In moram napisati poročilo.
Mogoče vas bo policija odpeljala v zapor Bellavista.
Bellavista?
Lahko vas obtožijo za uboj iz malomarnosti.
Ne gre drugače?
Rad bi vam pomagal.
Lahko rečem, da ste v hudem šoku,
da vas bodo odpeljali v umobolnico.
Zakaj ne pokličete očeta?
Posvetujte se z njim.
Ne bom ga vmešaval.
Kaj je z roko?
Poškodoval sem se.
Naj oskrbim rano.
Vaš oče mi ni predaval, šel pa sem z njim na sestanke.
Enkrat se je v zaporu sprl z upravnikom,
ker je tuberkulozne bolnike
zapiral z zdravimi. Zaporniška ambulanta je bila obupna.
Doktor, bo gospa preživela?
Zlom golenice in mečnice ima, zlomljeno roko in rebra.
Pa tudi medenico. Upajmo, da je močna.
Daj, kurbin sin.
Gol, gol.
Kolumbija, gol!
Imaš cigareto? –Ne.
Doktor, cigareto. –Nisem doktor.
Saj imate cigareto. –Nimam, nisem zdravnik.
Naredite mi uslugo. Moram klicati domov.
Vicky, reci očetu, naj pride pome, sicer bom tu zares znorel.
Joj, Quiquín.
V hladilniku je hrana. Bi jedel?
Ne.
Kje je oče? –V delovni sobi.
Govori z njim. Pomiril se bo.
Ja?
Kako se počutite? –Dobro.
Dober dan. Kako gre?
Lepo vas je videti.
Počasi. –Previdno, ga. Betsabe.
Počasi. Močno se primite.
Mojega sina je bilo sram priti sem.
Minilo je, hvalabogu.
Tragedija je postala blagoslov za nas.
Neodgovorno se je vedel.
A se ne bo ponovilo. Kajne? –Ja. Zelo mi je žal.
Glasneje.
Gospa slabo sliši.
Pravim, da mi je zelo žal. –Seveda. Hvala za vse.
Pridite, dovolj ste vadili.
Bravo. –Hvaležna sem lahko.
Mojemu sinu ste našli delo. Življenje ste nam spremenili.
Bog vas blagoslovi. –Vse je v redu.
V čast mi je, da sem vas lahko spoznala.
Meni je v čast.
Kako gre tukaj? –Kar gnečo imamo.
Jo lahko vi pospremite? –Moj sin jo bo, meni se mudi.
Kajne? –Seveda.
Čestitam za napredek. –Hvala za vse.
Bog vas blagoslovi. –Veselilo me je.
Pazite na glavo. Tako.
Srečno. –Ja, hvala.
Malenkost. –Nasvidenje.
Si še tukaj?
Ja. Dolgo je trajalo, da so prišli po gospo.
Revica, včasih jih čaka več ur.
Dobro. Hvala za vse.
Greš proti centru? –Ne.
Tudi jaz ne. Ne vem, zakaj sem to rekla.
Si za pijačo? –Ja, seveda.
Greva peš?
Se spomniš bombe na postaji?
Majhna sem še bila.
In imela sem več sreče kot moja mama in brat.
Že dva meseca ni novic. Nihče nam nič ne pove.
Pa sem mu rekla: Sinko, ne vmešavaj se v politiko.
Kar mirno.
Vas je imel tako rad.
Prisrčen fant.
Vedno je razlagal, kako ste jih pozdravili na univerzi.
"Kaj ste stuhtali danes?"
Gospa, povejte,
ali je vaš sin prejemal kakšne grožnje.
Ga je kdo posvaril? Kakšen sorodnik?
Ne. Iskreno, ne vem.
Rekel je, da je vse v redu,
da ima veliko dela. Da se ukvarja s predavanji.
Samo to. –Dobro.
Vaše vino je odlično.
Kako si velik. Že dolgo te nisem videl.
Pustil vam bom svojo številko.
Kaj se mu je zgodilo?
Nihče ne ve. Bil je učitelj in sindikalist.
V tej državi ni življenje nič več vredno.
Ti boš vozil.
Nasvidenje.
Boš zdravnik kot oče?
Ne, velik pisatelj.
To pravi on.
Veš, da je bil oče najslabši zdravnik v Medellinu?
Prvega, ki ga je operiral na žolču, so pokopali štiri dni pozneje.
Operacijska soba ni bila zanj, ulica pa.
Vsak najde svoje mesto, tudi sin ga bo.
Nekateri otroci nimajo očeta,
ti si ga imel še preveč.
Daj mu mir.
Adijo, Alberto.
Gol za Peru.
Menda je zjutraj avtobomba ubila dva človeka.
Nisem vedel.
Zato raje ne poslušam novic.
Če se boš posvetil pisanju,
se moraš kdaj soočiti tudi z resničnim svetom.
Pa vse dni bereš.
Ne začenjaj, še dve uri se bova vozila.
Če bi vsi razmišljali tako …
Me ne zanima. –Dobro.
Naj si kreteni prisvojijo vso deželo in si jo nekam zatlačijo.
Sprejel bom položaj predsednika odbora univerzitetnih profesorjev.
Ni prav, da se dogaja, kar se je zgodilo temu mladeniču.
Dobro. In ti boš vse uredil?
Že davno sem slišal orientalski pregovor …
Namesto da preklinjaš temu, prižgi vsaj svečo.
Tu sveti samo tvoja nečimrnost.
Res misliš tako? –Ja.
Odkar ni Marte, te bolj kot družina zanimajo tuje težave.
Tuje težave?
Se sploh slišiš?
Ni tujih težav.
Žoga je zadela ob vrata … –Prekleti nogomet.
Samo to jemljejo resno.
Ljudje umirajo na ulici, a nas zanima samo nogomet.
Bi govoril o nogometu? –Pusti me. –Za koga navijaš?
Nič zanimivega nisi zamudil.
Bojim se, da sem.
Kakšen naglas pa je to? –Kolumbijski.
Medellin? –Ja.
Tudi jaz sem Kolumbijka, ampak mama je Italijanka.
Rada imaš streljanje in samomore. –Samomore? Ne pretiravaj.
Pozdravljeni, nisem doma. Pustite sporočilo.
Prijatelj, si tam? Daj, oglasi se.
Povedati ti moram za neko žensko, kakšna mačka.
Pokliči, ko boš lahko.
Živijo, Héctor. Mogoče se me ne spomniš. Silvia Blair sem.
To je žalosten dan za našo univerzo.
Utišati želijo enkratnega profesorja,
mi pa bi radi, da se tvoj glas sliši. Tukaj.
Héctor, prosimo za nekaj besed.
Hvala.
Hvala, Silva.
Draga Silvia, bil bi žalosten dan,
če bi se s predavanji končala moja naloga, vendar ni tako.
Ni tako.
Priznati moram, da me je po vseh letih tukaj
novica o prisilni upokojitvi
zelo prizadela in me razžalostila.
Nisem vas naučil dovolj,
poskušal pa sem vas učiti, da razmišljajte svobodno.
In koliko napak naredimo,
ko poskušamo učiti druge,
ne da bi prej sami dosegli zrelosti in treznosti,
ki ju prinašajo življenjske izkušnje.
Samo znanje ni modrost, pa tudi modrost sama ne odleže.
Za poučevanje potrebuješ znanje, modrost in dobroto.
Zdaj, ko sem morda dosegel tako stanje in imajo moje zamisli
končno bolj jasno podobo kot v mladosti, me bodo pregnali.
Vem, da se sprašujete, kaj bo zdaj počel doktor Abad Gómez,
če ne more predavati in vas tako razveseliti.
Odgovoril bom na to vprašanje …
Posvetil se bom gojenju vrtnic na svojem vrtu.
Oče, dovolj si jih narezal. –Misliš? –Ja.
Kot ne bi poznal svoje mame.
Zelo je vesela, ko nas obiščeš.
Če bi rad, da je srečna, preživi več časa z njo.
In ne vmešavaj se v vse. Kaj vse sem slišal.
Upokojili so me, niso mi zvezali rok in nog.
Prestar si za uporništvo. –Uporništvu se ne odpovem.
Še pred nikomer nisem klečal in ne bom.
Ne?
No, samo pred vrtnicami.
Pojedla te bom, ja.
Živijo, dragi. –Mama, poglej, kako so lepe.
Prekrasne.
Kje je dedek? –Pridi sem.
Joj, ne.
Živijo, srček moj.
Živijo, živijo.
Naj vam nekaj svetujem. Lahko svetujem, ker sem star. –Jaz še nisem.
Če bi radi, da je otrok srečen, ga osrečujte.
Če bi radi, da je še srečnejši, ga osrečujte še bolj.
Še vedno misli, da se vse reši s srečo.
Veš, kaj mi je rekel Quiquín, ko je bil majhen?
Rekel je: mama, reci očku, naj me ne obožuje tako zelo.
Zakaj smo sploh prišli? Za prazen nič.
Žal srečanja,
ki bi ga moral voditi moj prijatelj dr. Abad Gómez,
kljub vsemu ne bo.
Mladina, prosim vas.
Ne morem vam predavati, če me nadzira vojska
in če nam grozijo gverilci.
Ne, prosim vas.
Veste, da tu ni prostor nadzora,
je prostor svobode.
Kaj se dogaja? Poslušajo naj nas.
Vemo, da je bataljon Bomboná
kriv za zločine proti predstavnikom univerze.
Plačajo naj.
Soočamo se z neusmiljenimi psihopati na uradnih položajih,
ki jih plačujemo vsi Kolumbijci.
Tako je na jutranjih protestih govoril Héctor Abad Gómez.
Mariluz, Héctor, pridita, vajinega očeta intervjuvajo.
Zaslišujejo intelektualce, uporniški študenti izginjajo.
Ubijajo politične vodje.
In duhovnike, predane svojim ljudem.
Vajin oče si bo nakopal močne sovražnike.
Bi rad, da ga ubijejo?
Vse pod krinko boja proti terorizmu.
To se včasih sprašujem tudi jaz.
Poznaš Ivána? –Ne.
Potem me pa veseli.
Kaj naj bi po vašem naredil moj oče?
Naj se pretvarja neumnega kot vsi drugi?
Ne gre za to. Dežele ne bodo rešili dobronamerni govori.
… z univerze v Antioquii so pretresle akademsko skupnost,
ki se bori proti nasilju.
Gremo v rektorjevo pisarno.
Pravica, pravica!
Gremo, oče! Oče!
Manuel je z nami!
Ne slepite se, nasilje se rodi iz strahopetnosti.
Take stvari govorim, zagovarjam svoje zamisli,
pa mi konservativci pravijo marksist.
Meni, čeprav nisem nikdar bral Marxa.
Marksisti mi pravijo konservativec.
Meni, čeprav sem vedno iskal svobodo.
Veste, kdo sem v resnici? Običajen zdravnik.
In zato sem na strani življenja.
In nikdar za nobeno eno na strani morilcev.
Oče, ne bi nas skrbelo, če ne bi vedeli, kako nevarno je, kar počneš.
Če me ubijejo zaradi tega, kar počnem, bo to krasna smrt.
Ne govori bedarij. –Prosim? –Mučeništvo prepusti religiji.
Ne morem verjeti. Slabo mi je od tega pogovora.
Lahko govorimo o čem lepšem?
Oče, ne marajo te v Medellinu.
Ljubica, mogoče v krogih, v katerih se gibaš ti. Drugje pa.
Nekoč ti bom predstavil svoje ljudi.
Kako si, mama?
Kje je Teresa? –Ne pride vsak dan.
Paziti je treba na stroške.
Tvoj oče se ne zaveda tega, jaz pa se.
On je bogat, ti nisi.
Bumbar.
Skrbi me, kar je rekla Mariluz.
Veš, kakšni so ljudje tukaj. –Ne.
Tvojemu očetu ne bo nihče nič storil.
Adijo, oče, grem. –Adijo.
Mama je zaspala. –Dobro.
V kino si me peljal, na ta film.
Nič nisem razumel, zaspal sem.
Za lepoto gre.
To je tisto, kar iščemo vsi mi.
Rad bi objavil, da bom kandidiral na volitvah za župana Medellina.
Če me liberalna stranka izbere, bom na njihovi listi.
Dr. Abad, kako bi ideološko opredelili svojo kandidaturo?
Levo ali desno?
Zdravnik sem in vem, da je moje srce na levi.
Tam so moja čustva.
V sredini so možgani, torej razum.
Na desni pa se nahaja moj žolčnik,
torej žolč, jeza, sovraštvo.
Zakaj ste se odločili za ta korak ravno zdaj?
Lotevate se kandidature, ki ji nasprotuje celo vaša stranka.
Danes zjutraj so tamle
ubili predsednika sindikata profesorjev in učiteljev,
Luisa Felipeja Véleza. Ko je vstopal v svojo pisarno.
To je zločinsko delo tistih, ki bi nas radi utišali,
ki napadajo univerzo in znanje.
Paravojaške enote počnejo, kar jih je volja,
so udarna sila, ki bi nas rada zlomila.
Nekdo jim zastavlja cilje, o tem ne dvomite.
Naša dolžnost pa je povzdigniti glas in povedati,
da bomo prisotni v javnem življenju Kolumbije.
Če nimate več vprašanj, se vam zahvaljujem. Lep dan želim.
Še zadnje vprašanje. Kaj meni vaša stranka o kandidaturi?
No …
Ne poznaš več prijateljev?
Gabriel, bajsi, kako si? Nisem te videl. Si bil tam?
Res si slep.
Vidim, da si našel službo.
Novinar sem. Počnemo, kar moremo.
Odlično. –In tvoji romani?
Tudi jaz počnem, kar lahko.
Bi tvoj oče imel pet minut zame?
Ne vem, najbrž.
Nimam kaj dosti vpliva na vse to.
Vprašal ga bom. –Velja.
Rekel sem, da gremo s kandidaturo do konca.
Oče. –Dobro, gospodje …
Doktor. –Hvala.
Srečno. Nasvidenje. –Hvala za vse.
Se spomniš Gabriela? Mojega prijatelja?
Gabriel. –Doktor.
Kako si, sinko?
Nekaj vprašanj bi vam postavil.
Seveda, izvoli.
Pa dovolite, da …
Snemaj, seveda.
Ste že videli tole? –Kaj je to?
Kaj je to?
Seznam ljudi, obsojenih na smrt.
Po Medellinu kroži, tvoj oče je na njem.
Dolg seznam. Morilci so ambiciozni …
Novinarji, politiki, odvetniki, pisci.
Celo pevca Carlosa Vivesa so navedli.
Lahko skopiram tole? –Kar obdržite ga.
Iskren bom …
Počaščen sem, da sem na tem seznamu.
Dobro.
Se ne bojite eskadrona smrti?
Seveda se ga bojim. Kdo si želi biti ubit takole?
Rad bi umrl v visoki starosti, med svojimi otroki in vnuki.
Nasilne smrti ne privoščim nikomur.
Doktor Abad. –Gospa.
Oprostite, ker motim.
Boste prišli v sindikat učiteljev
in se poklonili ubitemu sindikalistu?
Dober predlog, bom.
Še Betancourta in Aguirra bom povabil.
Najprej moram pa na radio.
Gremo. –Gospod novinar, pazite nase.
Gabriel, k nam domov pridi, da se v miru pomenimo. –Bom.
Kdo je ta ženska? –Ne vem, ne poznam je.
Pozabil sem vprašati, kako je šel razgovor na faksu.
Si dobil položaj? –Nisem.
Ti si pomagal vsem, oni se pa ne zganejo.
Ne skrbi, kmalu te bodo klicali.
Verjemi.
Mogoče bi rabili koga pri nas v podjetju.
Predstavila te bom direktorjem.
Velja.
Slišala sem za seznam obsojenih.
Mi ne bi povedala, kaj? Na radiu sem slišala.
Zahtevaj sestanek z županom.
To so resne grožnje.
Jutri zjutraj imam sestanek z njim, Cecelia.
Sestavili bomo sporočilo …
Sporočilo? Še zdaj misliš. da boš kaj rešil na ta način? Ne.
Pomiri se.
Pome so prišli. Se vidimo?
Nič nisi pojedel.
Čakajo me, da se poklonil pokojnemu.
Boš dolgo? –Ne, Cecilia.
Ko končamo, pridem pote.
Adijo, oče. –Adijo.
Ne vem, zakaj se vmešava v vse te zadeve.
Pri teh letih. Namesto da bi skupaj uživala in potovala.
Skupaj, Héctor Joaquín?
Odkar je umrla tvoja sestra, marsičesa ne počneva skupaj.
Kdo je ta gospa? Jo poznaš?
Kaj pa, če te vara z njo?
Bedak.
Mene čakajo drugje, kar pojdita.
Velja, hvala.
Kako kaj žena? –Zelo jo skrbi.
Zdaj so nemirni časi. –Ja.
Ni veliko ljudi. –Vidim.
Mogoče so v hiši.
Doktor, kako ste? –Kako ste?
Ste prišli na bdenje? –Seveda. –Seveda.
Pred dvema urama so ga odpeljali v krematorij.
Zakaj je potem tista gospa … –Ker bomo imeli protest.
Ujemi ga. Tudi tistega drugega.
Ne vem, ali se spomniš mojega sina.
Seveda se ga, ampak najbrž je že velik. –To pa.
Spomnim se, ko si vozila svoje otroke. –Tamle je.
Kako si, mladenič? –Dober dan.
Kako gre? –Me veseli. –Odlično sem. –Dober dan.
Dovolite. –Si bil v ZDA?
Ne, študiral sem v Italiji.
Književnost študira.
Rekla sem mu, da mogoče potrebujete koga.
Tu beremo samo zapiske s sestankov, dolgočasno.
Moj partner prihaja.
Kako ste? –Grozno sem se prestrašil.
Kaj se je zgodilo? –Nekega gospoda so ubili.
Iz avta sem videl, kako morilca bežita na motorju.
Medellin je postal nemogoč. Koga so ubili? Tu blizu?
Ja, dve ulici proč.
Pošastno.
Sinko, koliko let imaš?
Héctor, očeta so ti ubili!
Mama, kaj zdaj? –Tja morava.
Njegovi čevlji. Čevlji.
Gospa, ne približujte se. Naj se ne približa.
Kurbini sinovi, ubili so ga!
Ne, ne, prosim!
Dragi moj.
Kurbini sinovi!
Ne, Alberto, proč pojdi! Skrij se!
Nočemo še več mrtvih.
Proč pojdi.
Dajte jim mir, prosim.
Tukaj je bil.
Ne odpeljite ga, ne.
Mojih sester še ni tu. –Bolje je, da ga odnesejo.
Naj vidijo, kaj so mu naredili.
Če bo treba, bomo sedli nanj, ne bodo ga odnesli.
Kaj se je zgodilo?
Očka!
Bog, zakaj se ne oglasijo? Kje so vsi?
Halo?
Kaj se je zgodilo?
Oče?
Ne!
Ne. Sem vedela.
Mama, kaj je narobe? –Ne, ne, ne.
Kaj se dogaja? –Kaj ti je? –Mama?
Kaj se dogaja?
Posluh …
To je boleč in strašen dan za Medellin.
Sredi mesta je danes plačanec vzel življenje …
Zakaj jokate?
Vaš oče, draga.
Moj oče? –Vaš oče, ja.
Ne počnite tega.
Kako lahko ubijejo tako dobrega človeka?
Doktor … –Žal mi je.
Zakaj?
Drži se.
To je njegova obleka.
Doktor Abad se je oddaljil od Cerkve,
bil je kritičen do nje, ne pa do krščanskih idealov.
Vidiš? Prav je imel. Mnogi so ga imeli radi.
Poslavljamo se od človeka,
ki je ljubil svojo družino,
ljubil je svoje mesto,
ljubil je ljudi
in ves svoj čas in trud,
vse svoje intelektualne zmogljivosti je posvečal …
Smo že pozaba, prvotni prah, ki mu za nas ni mar,
iz katerega bil je Adam in ki je zdaj del vseh nas,
a ga ne bomo videli.
V grobu smo na dva datuma, na začetku in na koncu.
Krsta, obsceno razpadanje in mrliška ponjava.
Zmaga smrti in žalostink.
Nisem norec, ki se oklepa čarobnega zvena lastnega imena.
Z upanjem mislim na človeka, ki še vedel ne bo, da sem obstajal.
Pod brezbrižnim modrim nebom je takšna misel tolažba.
POZABLJENI BOMO
Film je posvečen Cecilii Foncede Abad
in njenim otrokom: Mariluz, Clari, Vicky, Marti, Hectorju in Sol.