Smo vsi?
Ja, tovariš nadporočnik.
Še enkrat, vodnik,
povejte vsem, da napademo v popolni tišini.
Razumem!
Premikamo se tiho!
Da ne slišim "Za domovino!" in "Hura!". Je to jasno?
Razumemo! –Veliko je novincev.
Od strahu bodo vseeno kričali.
Ne vpite, ostanite tiho.
Čemu moramo biti? –Raje bodite hvaležni poveljniku.
Dlje kot nas Nemci ne opazijo,
večje možnosti imamo, da dosežemo tiste jarke.
Vanya, res govoriš sam s sabo?
V redu potem.
Eliseev!
Kaj pa ti iščeš? –Značka mi je padla.
Značka? Naslednja ti bo padla glava!
Takoj na svoj položaj!
Tiho, fantje.
Posvečeno udeležencem bitk pri Rževu
V spomin na vse, ki so se borili za mir in pravičnost.
Pozdnyakov.
Imaš granato? –Kaj praviš! –Daj granato!
Izvoli!
Granata!
Hitro!
Lyokha, si živ? Daj!
Umik!
Živ?
Hitro!
Hitreje!
Streljaj!
V redu, za mano. Gremo.
Pezdeti!
Granata!
BITKA PRI RŽEVU
Torej, kako kaže? –Nič, še smo živi.
Očitno so Nemci zbežali, tovariš politkomisar.
Pokadimo eno, bratje!
Če sem iskren, možje,
so nam pokazali vraga.
Kako to misliš?
Tako, podajali so si nas kot v klavnici.
Kaj pa borbeni duh?
Pa napadalni elan?
Samo z napadalnim elanom ne bomo prišli daleč, politkomisar.
Če bomo pri vsaki vasi izgubili toliko vojakov,
ne bomo prišli do Berlina.
Machikhin, ukazal sem, da molčite.
Že brez vas je težko.
Molčim pa lahko.
Poslušaj, filozof.
Kaj si počel pred vojno?
Računovodja turistične kmetije.
Na naši turistični kmetiji,
je naš računovodja sredi zime padel v reko
in sta mu zmrznili obe jajci.
Daj mi to.
Ne zavidam tvojemu poklicu, Machikhin, samo toliko.
Tovariš politkomisar,
dovoljenje, da preiščemo vas?
Zna biti koristno.
Zalog ne bo še do mraka tu.
Ne vem. Vprašajte komandirja, če lahko preiščete.
Če bo dovolil, pojdite. –Prav. Takoj grem.
Filozof.
Sem jaz kriv, da so puške uničene?
Vidim, da so uničene.
Iz dveh uničenih bomo sestavili eno dobro.
Za mano! –Povej Tatarovu, naj preveri vodnjak!
Čez 10 minut bodo poročali o žrtvah in strelivu.
Ampak vemo, da sta ubita poročnik Komarin in višji vodnik Pavlenko.
Nemci so povsem podcenjevali našo silo.
Zavzeli smo vas, a je še prezgodaj za veselje.
Poglejte si tole.
Usovo je tukaj.
Panovo pa tukaj.
Tu in tu so Nemci.
In tukaj, točno na sredini, je naš Ovsyannikovo.
Zdaj se jih bomo držali kot gnil zob.
Bolje, da naše čete čim prej zavzamejo Usovo ali Panovo,
sicer nam preti vražji boj.
Nemci so zdaj jezni in nas bodo poskušali pomakniti nazaj.
Sysoyev?
Zamenjajte Komarina.
Razumem. –Lavrov.
Vi prevzemite mesto poročnika Pavlenka.
Za zamenjave moramo izbrati pametne može.
Oganesyan, tisto bodečo žico se mora spraviti na konec vasi.
Preveč smo izpostavljeni. Nobenih zidov ali jarkov ni.
Lavrov, ranjence spravite v čisto kolibo.
Sysoyev, postavite postojanke z obhodi.
In podrobneje preverite ruševine cerkve. –Razumem.
V redu, možje, veselo na delo.
Poglejte si, kako se gradi.
Tovariš nadporočnik,
te barabe znajo graditi.
Ja, Kartsev.
Ta luknja nas je stala polovico čete.
Ja, potem pa ima morda Machikhin prav.
Ovsyannikovo smo zavzeli za visoko ceno.
Komarin je bil ubit.
Zamenjal ga je vodnik Sysoyev, vi pa …
boste na mestu komandirja vašega voda.
To ni zame, tovariš nadporočnik. Dovolite, da zavrnem.
Lahko bi bil vaš glasnik, v tem bi bil uspešen.
Zakaj nočete biti komandir?
Nikoli nisem bil vodja. Niti šef.
Kostya, znebite se svojih tatovskih manir.
Niste zločinec. –Ne, seveda nisem.
Iz delavskega razreda sem.
Delal sem v prestolnici.
To sem pobral tam, iz Maryine Roshche.
Veste, kje je to v Moskvi? –Vem.
Če tam nisi tat, ne preživiš. –Prav, bodite moj glasnik.
Razumem.
Kaj ti pa je, vojak?
Zhurkin, kaj kričiš kot norec? Si ranjen?
Jaz …
Jaz sem ga želel zadeti v trebuh,
on pa je dvignil roke.
In potem mu je spodrsnilo.
Tam.
Nisem hotel …
Jebenti.
Dobro si ga zadel.
Frizer je iz Brjanska.
Na urjenju se je tako veselil.
Kartsev, iz sebe je. Imate alkohol?
Ravno o tem vam govorim, komandir.
Brez pijače in prigrizkov smo. Lahko bi preiskali tiste kolibe.
Mogoče so notri kakšne konzerve ali tobak.
Khavchik bo prinesel zaloge šele noči. –Prav, pojdite.
Nekdo naj popazi na Zhurkina. –Razumem.
Ko se vrnete, pojdite še preverit ruševine tiste cerkve.
Bomo, tovariš nadporočnik!
Dobro, počakaj.
Barkov!
Starec! –Kaj? –Pridi sem!
Zhurkinu je slabo. Rabi pomoč.
Kaj pa mu je?
Brez rok, brez nog?
Ne, komandir čete me je poslal.
Zdaj sem njegov glasnik.
To poglej.
Frizerja Zhurkina so prosili, da ostriže tega Švaba,
on pa je šel in ga pobril.
Mati Božja.
Če imaš …
alkohol, mu ga daj, bolje mu bo.
Spelji se že, bedak.
Spomnim se,
ko sem bil v prejšnji vojni proti Nemčiji.
Resneje smo bili opremljeni. Imeli smo čisto spodnje perilo.
Duhovnik je podal molitev.
Domačim smo pisali pisma.
Zdaj pa napadamo brezglavo.
Brez izvidništva.
Švabi bi lahko imeli
tam celotni bataljon!
Vse bi nas lahko pobili!
V trenutku.
Odpusti moji grešni duši.
Orožje in strelivo v jarek!
Ste pobrali dokumente? –Kaj? –Če imate dokumente?
Samo od 10 vojakov Rdeče armade.
Dajmo, možje!
Dovolite mi, da poročam.
Jaz, vojak Ivan Basov,
sem končal s pregledom častniške kolibe.
Našel sem 6 konzerv, tri pakete keksov in slanino.
En kos je velik.
Njihov šnops.
Ena buteljka.
Kar pomeni, da si že pozen, Kostya, pozen.
Odvisno od tega, kdo kam zamuja, Vanyatka.
Ker jaz lahko vedno najdem hrano.
Kaj pa ti? –Kaj? –Zamudil si podeljevanje.
Pravkar so podelili odličja za uspehe.
Kaj? –Tako je.
Komandir nam je na nemški zemlji podelil šest medalj.
In zdaj sva z Zhurkinom prejela posebne medalje za bitko.
Torej, če je kdo kaj zamudil, Vanyatka, si to ti.
Poglej, Kostya.
Če si se mi zlagal,
ti bom na licu mesta primazal eno.
Jasno?
Še nekaj. Poslušaj …
Ne uči mojstra vaje. –Spelji se.
Vanya.
Ne izgleda, da boš danes dobil kaj šnopsa ali tobaka.
Joj, Vanyatka.
Danes pa ni tvoj dan.
Dajmo, možje! Podvizajmo se!
Nemci se lahko vsak čas vrnejo!
Hitreje!
Dajmo, hitreje!
Si živ, fantič?
Živ.
Si kaj videl?
Ja, sem …
Vodnik Sysoyev mi je ukazal, naj odstranim mrtve Nemce.
Jaz pa se bojim.
Bojiš se?
Izvoli.
Ogrej se s šnopsom.
Kar daj, popij.
Koliko let imaš?
Sedemnajst.
Koliko? –Sedemnajst.
Dodal sem si leto. –Zakaj?
Tako so storili skoraj vsi v razredu, da so lahko prišli na fronto.
No, jaz tudi.
Vsi so se bali, da se bo vojna čez eno leto končala
in ne bomo imeli časa.
To je jasno.
V redu. Ti lahko pomagam?
Pionirček.
No? Boš samo stal?
Poberi ga.
Počakaj.
Dobro si opravil, mladič.
Zdi se, da te prvi boj ni prestrašil.
Videl sem te, kako si z ostalimi tekel v vrsti.
Ja, pa sem se prestrašil.
Pa še kako.
Samo zaradi tega nisem zaostajal.
Potem pa sem se bal,
da bom zamudil priložnost ustreliti Nemca,
da na koncu sploh nisem streljal.
In dejstvo, da bi te lahko ustrelili oni …
Se nisi bal tega?
Dajva! –Nisem ravno …
dojemal.
Nisi dojemal.
Prej sem te želel nekaj vprašati.
Od kod pa ti prihajaš?
Iz Moskve.
Meshchanskaya 1.
Koga vse rodi mati.
Pa saj sva soseda. Delam tam.
Jaz pa se sprašujem, zakaj si mi tako znan.
Jaz sem iz Meschanskaye 3!
Kartsev,
Kostya.
Viktor Somov.
Torej sva oba hodila v kino Uran, Forum in Perekop, sosed.
V katerega si največkrat šel?
Mislim, da v Forum.
In poletje, ko se je tam igral jazz. Plesali smo.
Vrti, vrti se modra kroglica
Vrti, vrti se nad glavo
Piješ pivo in hodiš v kino.
Kako je bilo dobro, ne?
Pa saj nista resna.
Sysoich!
Našel sem žganje!
Somov!
Ti moj ukaz ni bil jasen?
Pridite, možje.
Popijte, ker je danes Narkomzdrav zmagal na nemški zemlji.
Umakni to!
Kartsev, ne razumem, za kaj si zadolžen tu.
Kje si našel to?
Basov si je prilastil trofejo.
Popijte, saj nisem požrešen. –Umakni to!
Nočem, da mi zastrupiš može s tem nemškim sranjem!
Kaj stojite?
Pojdite na položaje in se pripravite na boj.
Kaj ni jasno? –Razumem.
Kaj ti je, vodnik?
Nočeš pomiriti njihovih živcev po vsem tem pokolu?
Videl sem, da si v ofenzivi imel bled obraz.
Ko sem jezen, zbledim.
Jaz nimam nobenih živcev.
Jasno? V bitki ne potrebujejo norca.
Razumem, vodnik. –Nehaj govoriti.
In ne pozabi, Kartsev.
Zdaj jaz vodim vod.
Jaz pa sem glasnik komandirja čete.
In kaj?
Potem pa se spelji.
H komandirju.
Kakor želiš. Samo predlagal sem.
Kje je ta ulica, kje je ta hiša?
Kakšen pizdun.
Ne vleci, zlomil boš. –Ne jokaj.
Kaj menite, Evgeny Ilyitch?
Bodo te noči Nemci poskusili napasti?
Ponoči? Mislim, da bodo še prej.
Zakaj bi nam tako zlahka oddali to vas?
Ni se jim svitalo, kakšne razsežnosti je naš napad,
zato so se umaknili.
Skrbi me, da bi nam zavzeli Usovo.
Kaj bomo potem?
Povsem neprofesionalen boj.
Če bi istočasno zavzeli dve vasi,
bi imeli tretjo ujeto med njima
in Nemci bi se morali umakniti. Tako pa …
Ne paničarite prezgodaj, nadporočnik.
O kakšni paniki govorite?
Samo zdravo in trezno ocenjujem situacijo.
In če bi se mi od strahu tresle roke,
svojega strahu ne bi prelagal na druge.
Prav imate.
Ko sem videl, kako se je pri napadu razkosalo vojake,
se mi je snelo.
Ko se je za mano razpolovilo vojaka Rdeče armade,
se mi je vse stemnilo.
Bitka je že končana.
In se še vedno …
tresejo.
Vso svoj voljo zberem v pest.
Volga–Volga, tu Oka. Kako se sliši?
Ali poskušate biti boljši od drugih?
Volga, tu Oka. Me sprejemate?
Čemu?
Sprejemate?
To se pričakuje od mene.
Res je potrebno to.
Razumem. Tovariš nadporočnik! –Ja?
Poveljnik bataljona na zvezi.
Ja, na zvezi sem, stotnik. Poročam.
Ovsyannikovo je bilo popolnoma osvobojeno nemških sil.
Tako je.
S puškami. –Semonov! Pridi sem! –Kaj?
Ne vidite te sramote? Odstranite vse to!
Živite v tej nemški gnusobi. Snemite dol.
Imamo tri delujoče protitankovske topove.
Četrtega lahko sestavimo. –Tam pod posteljo.
Protioklepniki so komaj kaj streljali, zato imamo še polno 14,7 kaliberskih.
Zagotovo imamo po 20 granat na vod.
Vendar pa, stotnik,
sem utrpel veliko izgub. Pomrlo mi je pol čete.
Ja, dobro vas slišim, nadporočnik. Odposlali smo okrepitve.
Dva voda mitraljezov. Čim pridejo do vas,
jih postavite na rob levega boka
in nas podprite z ognjem. –Tovariš stotnik.
Ne rabim mitraljezov, pošljite mi raje protitankovske topove.
Komandir čete iz Ovsyannikova.
Neprimerno je za boj. –Tu poveljnik bataljona Larionov.
Dobro me poslušaj, nadporočnik.
Napad na Usovo podprite z mitraljeznim ognjem.
In če bo potrebno, se boš s svojimi vojaki pridružil boju.
Si razumel? –Tovariš podpolkovnik.
Ostalo mi je le še pol čete.
Nisem te vprašal, nadporočnik, koliko imaš še ljudi.
Vprašal sem, če si razumeli ukaz.
Razumel sem ukaz, tovariš podpolkovnik.
No, možje? Kako je z našim frizerjem?
Je oživel? –Še vedno se trese.
V redu sem. –Potem pa postavite mizo.
Postrezite si.
Konzerva. –Zame! –Fašistična je.
Dve imam.
Kje si vzel to, Kostya? –Kjer sem vzel, ni ničesar več.
Če ne bi bilo Basova, bi prinesel več.
Kdo hoče kekse? –Pred tabo je prišel tja?
Ja, ampak sem mu vrnil za to.
Vsaj nekdo pazi na nas, ne?
Skoraj smo že en dan brez hrane.
Ste slišali priti signaliste, ne?
Povlekli so telefonske žice,
Nihče pa ni pomislil prinesti vrečke krekerjev.
Kar sanjaj.
Pred mrakom ne bo nobene hrane.
To se že ve. –Če bomo preživeli do noči.
No, tovariši, kako se počutite?
Jaz se v redu.
Kako pa se lahko počutimo? Usrano.
Švabi nas bodo potisnili nazaj
in nas med begom postrelili na bojišču.
Vam bom dal med begom. Da ne slišim več o tem, Barkov.
Tovariši, sami ste dejali, da je mogoče premagati Nemce.
Kje so puške? Zakaj ni protitankovskih topov?
Pridejo protitankovski topovi. Čim se stemni.
Veliko streliva dobimo. Počakajmo do noči, tovariši.
Hitro dol!
Mitraljezi nam bodo olajšali delo.
Če bodo le prišli.
Dajte …
Dajte, bratje.
Pezdeti.
Streljajo z obeh strani.
V kritje, bratje!
Vstali so.
Za mano!
Živi so!
Pomagajmo, hitro!
Hitro!
Hitreje!
Dajte, primite.
Primite!
Kakšna je bila pot? –Spelji se.
Kartsev, hitro v štabno kolibo.
Sporočite komandirju čete, da so prišli mitraljezci. –Takoj.
Katera koliba pa? –Tista na levi, druga je bolnica.
Vodnik, kako ste?
V redu. –Pridite, pospremil vas bom do levega boka.
Mina mi je ubila enega vojaka. –Sem videl.
Zhurkin, nehajte stati.
Pridružili se boste mitraljezni enoti.
Poročali boste vodniku …
Ushakov.
Stopite z mano. –Daj, pomagaj.
Z nami ti ne bo dolgčas.
Pojdimo na levi bok. Gremo!
Kaj se obotavljate? Pridite hitro!
Torej bo Usovo zavzeto.
Zakaj vse poteka v takšnem neskladju?
Zavzeli smo to vas, toda koliko nas je še ostalo?
Prav neumno je. Potrebujemo pomoč in je ni.
Puške rabimo, pa jih ni.
O čem razmišljajo v poveljstvu?
In če jim predamo vas,
bodo krivili nas.
Kaj hočeš, Somov? –Tovariš vodnik.
Kako dolgo poznate Kartseva?
Deset dni, od formacije. Zakaj?
Res da ni nobeno darilo, je pa dober borec.
Mislim, da ni …
Nisem prepričan, da je tisti, za katerega se predstavlja.
Oprosti, kaj?
Peč gori, odlično.
Tovariš nadporočnik, dobre novice.
Mitraljezi so prispeli.
Končno.
Kar se tiče hrane, bolj slabo kaže.
Se pa je našla buteljka šnopsa.
Spijva požirek.
Na naše padle.
Kaj samo sedita?
Postrezita si. Daj mi to.
Tovariš nadporočnik. –Ja?
S čim ste se ukvarjali pred vojno?
Kartsev, delal sem kot glavni inženir v rudniku.
Kako to, da ste poveljnik brez ambicij?
Sysoyev pa je en dan komandir in že zlorablja moč.
Nadeja se moči.
Gremo, Kartsev. Za mano.
Preveriva, kaj se dogaja na tistem levem boku.
Zakaj mi nisi povedal že prej? –Nisem bil prepričan.
Toda danes, ko je rekel, da je iz Moskve, se je vse izšlo.
Vse bo šlo k vragu.
In komandir ga je postavil za svojega glasnika.
Torej, nikomur niti besede.
Jaz grem h komandirju. Jasno? –Razumem.
Torej? Kaj se dogaja? –Začel se je napad na Usovo.
Vodnik, ukazujem.
Podprite napad z mitraljeznim ognjem.
Bojim se, da bo zaman.
Tovariš nadporočnik, predaleč so.
Kilometer in pol proč. Tako bi se samo razkrili.
Kaj niste slišali ukaza, vodnik?
Moja dolžnost je, da vam pomagam, tovariš komandir.
Če uporabimo mitraljeze, jih bodo Nemci takoj uničili.
S čim bomo potem odbili njihov napad? –Vodnik!
Odprite bočni ogenj proti Usovu!
Ogenj!
Morda bodo zdržali, toda Švabi so dobro oboroženi.
Ni težava v orožju.
Faktor presenečenja je tisto, česar nimajo.
Nemci nas zjutraj niso pričakovali.
Zdaj pa so se dobro pripravili.
Ali se umikajo?
Komandir?
Mogoče bi morali mitraljeze res prestaviti na rezervni položaj.
Hitro!
Pripravljen!
Pozor!
Tovariš nadporočnik!
Komandir!
Ogenj!
Komandir! –Kaj pa ta hoče? –Ne vem.
Govoriti moram z vami!
Mitraljeze v kritje! –Hitro!
Možje, sklonite se!
Sysoyev.
Politkomisar! Kaj ne vidite?
Spravite vse v kritje! –Spravite se v jarke!
Takoj!
Vstani!
Noga! –Tiho!
Noga …
Sasha! –Vanja! Tukaj je tvoja noga!
Pomiri se!
Bolničarja, nadporočnik!
Takoj ga potrebujemo tu! –Vem! Držita ga pri tleh!
Je to komandir čete?
Drži gor.
Nočem umreti.
Glavni bolničar! Vzemi nosila! Hitro z mano!
Sanya, končaj brez mene.
Kje je ta hiša?
Kje je ta mlada dama, v katero sem zaljubljen?
To je ta ulica, to je ta hiša
To je dama, v katero sem zaljubljen
To je ta ulica, to je ta hiša
To je dama, v katero sem zaljubljen …
Ko je moja babica
poklicala soseda,
strica Grisha, da ubije kravo,
se je pojavil s strašnim mačkom, ves pretresen.
On pa je rekel: "Nalij, mama. Da mi bo odleglo."
Kam pa bi lahko še šla stara vešča?
Nikamor.
Natočila mu je.
In Grishka …
Vstani.
Brez pogleda je po grlu spraznil vso steklenico
in odtekel v lopo.
Tam pa ga stara krava brcne v glavo!
Mislila je, da ne bo nič iz tega,
on pa zagrabi macolo
in zamahne!
Kaj pa ti, Kartsev? Obžaloval boš, da si preživel.
Kje je moj šnops?
Štirinajst ranjencev, vključno z bolničarji, vsi v kosih.
Torej, stric Grisha vzame macolo in zamahne po njej!
Z vso močjo jo udari po glavi!
Toda macola se je samo odbila in ga udarila v čelo!
Potem pa je vse postalo noro.
Babica vpije, on vpije, krava muka!
Tovariš podpolkovnik.
Napad na Usovo je zastal. Veliko izgub imamo.
Nemci so streljali na Ovsyannikovo.
Možno je, da bodo poskušali ponovno zavzeti vas.
Lahko odpošljemo pomoč?
30. armada je na poti sem.
Z minometi in tanki.
Vsak čas bomo šli v ofenzivo.
Ali pa čez dan ali dva, kdo ve.
Če bi le vedeli, kdaj točno.
Poslal bi jim eno četo in topove,
pa še kaj bi se našlo.
Ampak ne vemo.
Vsi čakamo.
In medtem ko čakamo,
se bodo morali boriti sami.
Ne bomo gradili.
Nimamo ne prostora, ne časa.
Toda moje besede boste prenesli svojim vodom takšne, kakršne so.
Napad se lahko začne v vsakem trenutku.
Zelo dobro poznajo naše število in orožje,
kar pomeni, da se ne sprenevedajte.
Nemci so nas do potankosti preučili.
Vse sem precej dobro videl. –Res je.
Švabi zagotovo pričakujejo, da se bomo umaknili.
Zagotovo verjamejo, da bo tudi za nas bolje.
Torej …
Bojim se, da nas ne bodo okrepili.
Skratka, bratje, računamo lahko le nase.
Boj bo težek.
Letalo!
Ne paničari, Agafonov, brez orožja je!
Kakšno pa je? –Nemško letalo, izvidništvo.
V redu, dobro so nas izsledili.
Sklonite se, bratje! Letalo! Da ne bo bombardiralo!
Še en napad se približuje. Pričakujte težave.
Kot da jih do zdaj ni bilo? Ker smo res uživali tu.
Kot da smo na nekih počitnicah.
Mater vam.
Vam je zmanjkalo bomb? –Mojbog, kakšen cirkus.
Filozof, si kdaj bil v cirkusu?
Če sem iskren, nikoli.
Jaz pa sem bil.
Tam sem videl izurjene opice.
Pri Bogu, da so kot ljudje.
Res so kot ljudje.
Kakšne letake odmetavajo?
"V zameno za hrano,
nam predajte domovino."
Propaganda, fant.
Tokrat nemška.
"Zagotovljeno življenje vsem, ki bodo prostovoljno prebegli."
Celo prepustnico so natisnili. –Kaj res?
Ne muči se, Vanyatka. Lahko samo gledaš slike.
Ne dotikajte se letakov!
Kdor ne uboga, gre pred vojaško sodišče!
Semonov, hitro poberite letake!
Častniki nam ne zaupajo.
Mislijo, da čim preberemo te letake,
bomo prebegli k Nemcem.
Kdaj pa nam je sovjetska vlada zaupala? Nikoli.
Komisarji še vedno preverjajo, od kod izviramo.
Brzdaj svoje konje, računovodja.
Da te ne bo kdo izdal. –Tudi prav.
Ne smete brati letakov! Niti jih ne poglejte!
Kam pa naj gledam, če so povsod?
Naj si izruvam oči? –Pridite, Machikhin, z mano.
Vzemite čelado in mi pomagajte.
Ne smete brati, sploh pa ne na glas!
Kako naj pomaga, če se ne sme dotikati in gledati?
Ne bo zaradi tega potem ustreljen, politkomisar?
Poslušajte, Konstantin, se vi delate norca iz mene?
Po činu sem vaš nadrejeni
in vam bom povsem zmaličil nos.
Na inštitutu sem treniral boks. Imam medalje. –A tako?
Jaz pa sem si mislil, da ste samo politik.
Ne dotikajte se letakov brez mojega dovoljenja!
Zakaj se tako bojite teh papirjev, zaboga.
Kaj? Res mislite, da jih bo nekdo prebral
in nasedel obljubam Švabov?
Vse je mogoče, Basov. –Vse je mogoče.
Ponavljam! Ne dotikajte se letakov in jih ne berite!
Pobiramo jih lahko le jaz in moji pomočniki!
Gavryushkin, Fokin, pojdita na levi bok.
Zimina vzemita s sabo. Machikhin, pridite.
Oshchepkin, hitro na desni bok!
Zbirajte letake.
Semonov! Rekel sem, da ne berite letakov!
Smešno.
Skupaj hodimo pred rafale, skupaj jemo iz enega kotla,
a nobenega zaupanja. Kako živeti? Kako se boriti?
Nihče ti ne bo pokril hrbta. Ne, Kostya?
Ne skrbi, Vanyatka, jaz ti ga bom kril.
Koga nam je še prineslo? –Sam Bog ve, koga.
Pojdi!
Kdo je to?
Pa poizvedimo.
Pazite, fantje!
Si hudo poškodovan? –Kako naj vem?
Naj pogledam.
Ne kriči!
Kost izgleda cela.
Preživel boš! Povij.
Nehaj se režati kot neka deklica.
Če sem iskren, fantje, se hihitam od veselja.
Ne jezite se name.
Dovolj imam bojevanja za danes. –Za vse življenje.
Rana je blaga. Tudi jaz bi se veselil tega.
Koga si nam to pripeljal?
To je načelnik protiobveščevalne službe.
Podporočnik Rykov.
Za hrano in topove moramo počakati do noči.
Medtem pa spravimo sem njega.
Kaj ste vsi tako šokirani?
Pozdravljeni tovariš podporočnik.
Kaj pa je s tabo, Vlasyuk? –Zadeli so me, podporočnik.
Pa ravno v levo roko? Da se nisi ustrelil sam?
Kjer je bil zadet, podporočnik … –Sem govoril s tabo, vojak?
Kje je komandir čete? –V kolibi, kje pa?
Si je našel čas.
Celo polje je v letakih, on pa v kolibi!
Pokažite mi, kje je on!
To je vse. V vasi ni več letakov.
Zakaj vam ne verjamem?
Na polju je še na tisoče letakov.
Na polje nismo hodili, podporočnik.
Potem pa pojdite in jih poberite.
Nihče ne bo šel tja.
Polja so pod rafali Nemcev.
Pravkar sem prišel od tam in o tem ne bom razpravljal.
Določite odgovorne in odredite,
da se do zadnjega zberejo vsi letaki.
V nasprotnem primeru se bo slabo končalo.
In to vključuje tudi vas, politkomisar.
Nimam pravice tvegati življenj borcev
zavoljo teh nepomembnih kosov papirja!
Izpolnite to, ali pa napišem poročilo o sabotaži
in vas ter vaše borce pripeljem na sodišče.
Poslušajte.
Imam ukaz od poveljnika bataljona.
Moja naloga je zadržati vas.
Že tako imam velike izgube, vsak borec zame šteje.
Nikogar ne bom ogrožal.
Nimam časa zapravljati za izvajanje nesmiselnih ukazov.
A tako?
V redu.
Z vami se bom ukvarjal pozneje.
Povežite me s poveljnikom bataljona.
Podpolkovnik Larionov bo na voljo čez eno uro.
V redu, bom pa počakal.
Medtem pa pojdiva preverit,
če ima kdo od vaših mož v rokah letak.
Tako že vsi dobro pijani stojimo v ruševinah cerkve.
Pa duhovnik? –Duhovnik?
On nas je samo v tišini gledal.
Potem pa ga Peter vpraša:
"Zakaj tvoj Bog nič ne ukrene glede mene?"
Vlasyuk.
Dobro uro imaš.
Trofeja.
Poslušaj, bi zamenjal?
Za kaj?
Za kaj …
Pa poglej.
Poglej si to napravico.
No, daj. Poglej si.
Če te zaradi poškodbe predčasno pošljejo nazaj,
bo ta trofeja vrednejša od tvoje.
Daj mi.
Sprejmem. Daj mi.
Vlasyuk!
Kaj počneš?
Vas čakam, tovariš podporočnik.
Priimek? –Basov.
Vojak Ivan Basov.
Imate pri sebi letake?
Kaj mi bodo? –Izpraznite žepe.
Mar ne govorim rusko?
Kaj je to?
Evidenca Rdeče armade.
Priimek?
Vojak Kartsev!
Na meni ni letakov. Enega sem imel,
pa sem si z njim obrisal rit, medtem ko ste bili v kolibi.
Ne silite, poročnik. Hudo bo.
Na meni ni letakov.
Vi pa tako nimate pravice, da me preiščete.
Ustreliti pa me imate.
Res imam pravico.
Kartsev, pokažite mu žepe,
sicer bova oba šla pred vojaško sodišče.
Tako se želiš iti?
Sleci se za pregled!
Zdaj pa bom jaz tebi nekaj rekel.
To ni tvoja cona in ne bom se pustil iskati.
Ker smo na fronti,
in verjetno ne bomo preživeli do jutri,
mi zaman groziš. Jasno?
Rykov! Nimate pravice!
Imam.
Po vojnem pravu.
Torej?
Kostya!
Ustrezite mu.
Prosim vas, Kartsev!
Prihaja noč, sonce zahaja
Vse je bilo zakleto v nočni temi
A jaz ves umazan, sem umit z dežjem
Povsem pozabljen zdaj stojim na vogalu!
Torej?
Otipaj me.
No, Kostya, izvoli.
Ves moj šnops je zdaj tvoj.
Tovariši Rdeče armade.
Sem podporočnik Rykov,
Posebni oddelek.
Vsem ukazujem, da si odprete plašče
in izpraznite svoje žepe.
Kdorkoli ima pri sebi nemške letake,
lahko krivi samo sebe.
Tovariš podporočnik.
Vse smo jih zbrali in jih zažgali.
Mar nisem jasno ukazal?
Odprite svoje plašče!
Kaj je to? –Pismo.
Kakšno pismo? Komu? –Materi.
Kateri materi pa?
Sprašujem, kje so nemški letaki?
Želiš pred vojno sodišče? –Ne želim. –Kdo jih ima?
Ima jih …
Oprostite, komandir.
Prisežem, da sem vzel letake, da si zvijem cigarete.
Kaj mi razlagaš, česar ne razumem.
Kot da kdo bere te umazane listke.
Ampak ne morem nič.
Samo neumnost je bila.
Za katero bo moral odgovarjati.
Pred nami je boj. Vsak borec šteje.
Poleg tega pomislite, kakšna bo morala Rdeče armade,
ko bo njihov tovariš ustreljen.
V redu.
Ne pretiravaj mi.
Tvoj borec si ni prislužil ustrelitve. –Prvi je bil v vasi!
Z golimi rokami je zmaličil fašista!
In vi tu z letaki! –Nikar se ne prenagli.
Se strinjam. –Zato … –Tako bomo storili.
Daj mu Barkova. –Ampak on ni … –Daj že.
Nikar ne otežuj zadeve.
Bom videl, kaj lahko storim.
Ne bom dopustil, da bo tvoj borec obdolžen.
Dajem svojo besedo.
Ja, bom.
Kdo je bil?
Komandir čete iz Ovsyannikova.
Poklical je, da bi dobil več ljudi in topništva.
To je vse?
Še nekaj je.
Našli so vojaka z nemškim letakom kot zavoj cigarete.
So ga ustrelili?
Ne.
Zakaj ne?
Ste zadovoljni, nadporočnik?
Ste končali?
Politkomisar.
Glede na to poročilo, ga ne bi smeli aretirati,
temveč nagraditi.
Vstanite.
Na vašem mestu ne bi počel tega.
In čemu? –Tu vam ne morem zagotoviti varnosti.
Tu imam 80 ljudi.
Borcev, ki so v samem peklu, pred smrtjo.
In ne ve se, kaj bo komu prišlo na misel,
ko bo videl hrbet človeka, ki pelje svojega tovariša
čez polje na usmrtitev.
Napačnemu grozite, nadporočnik.
Ne bom se zlahka prestrašil.
Ven.
Pomagaj.
V redu je.
Lahko bi počakali na temo.
Pa se je začelo.
Hitreje!
Mislim, da so jih zadeli.
Upajmo, da ne vseh.
Vlasyuk!
Vlasyuk, si živ?
Živ!
Kako sta vidva?
Ne dobro. Tvoj načelnik je ranjen.
Je hudo?
Dobro je!
Naprej se moramo plaziti in to hitro!
Ne morem ga sam vleči.
Se moram splaziti do vaju?
Počakaj, Mikola.
Nekoč sem s kozo na hrbtu šel čez polje k veterinarju.
Bila je breja. Zagotovo tehtate približno toliko.
Nobena koza nisem!
Potem pa kozel.
Mirno.
Kaj gledate?
Vse življenje sem sanjal o sinu.
Bog pa mi je dal samo hčerke. Štiri jih imam.
Varka, Sonya, Nadya in Olenka. Imaš ti družino?
Ne govorite z mano, aretirani ste!
Zajel bom sapo in šel mirno z vami naprej.
In ne drznite si zbežati, aretiranec!
Kaj? –Vidva!
Naj se splazim k vama, ali ne?
Vidva? –Ni potrebe!
Poročnik govori nesmisel! Mislim, da bo kmalu umrl!
V redu!
Tepec. Še zaživel nisi dobro.
Dobro so ti oprali možgane. Ne ločiš med prav in narobe.
Bolje razumem od vas! –Ja?
Potem pa pojdiva! Si zadihal?
Vlasyuk! –Ja?
Spočij se.
Počakali bomo na noč.
V redu!
Ne spite?
Zakaj niste v stranki, komandir?
Nisem politično podkovan.
Nisem dozorel.
Vi niste dozoreli?
Ob tako visoki izobrazbi?
In kaj ima to opravka s tem?
Včasih višja izobrazba ovira pravo razmišljanje o ljudeh.
Glejte, politkomisar, ne zaslišujte me.
Vsak se ima pravico pridružiti stranki,
ali pa ne.
Še vedno je to pravica, ne?
Seveda je.
Se lahko tikava?
Če že vztrajate, lahko poskusiva.
Ampak jaz bi raje počakal.
Najprej bi raje skupaj osvobodil pet takšnih vasi od Nemcev.
Takrat pa bi šlo.
Ne zaupate mi.
Kaj je narobe, Evgeny Ilyitch?
Veste, jaz …
Prostovoljno sem šel na fronto junija, leta 1941.
Streljanja in ropota sem se takoj navadil.
V rudniku je znalo biti glasneje.
Ampak takšne tišine
nisem vajen.
Običajno ne obeta nič dobrega.
Sami ste mi rekli, da se Nemci ne bojujejo ponoči.
Tako je.
Za večino naših borcev je to prva noč na fronti.
Zato pa mislim,
da je nastopil čas, da naredimo potezo.
Kaj, Efim Zorin?
Pojdimo.
Švabi lahko pošljejo izvidnico.
Naj potegnejo bodečo žico in postavijo stolp.
Javite, da bom sam preveril.
Ostali naj se posvetijo novincem.
To bo vse. Izvršite.
Dovolite, tovariš podpolkovnik? –Poslušam.
Stemnilo se je. Lahko poskusimo poslati ljudi
in strelivo v pomoč četam.
Takoj po nemškem napadu. Mislim, da bo kmalu.
Potem ne bodo več potrebovali pomoči.
Če je ne bodo potrebovali, pa je ne bomo poslali.
Ryabinin, zakaj me gledaš kot volk?
Želim razumeti, zakaj puščamo svoje može tam umreti?
Ne nori, stotnik.
Želel si vprašati, zakaj sem poslal ljudi v gotovo smrt, kajne?
Ne spite, tovariši.
Ne spite.
To si mislim jaz.
Če okrepitve ne bodo prišle, tovariš politkomisar,
bomo spet neumni in se borili?
Vse bo kmalu prišlo. Štab je obljubil.
Tovariš, ne spite.
Ne spite.
Ne dovolite, da so vojaki nepozorni, Oganesyan.
Trije dnevi marširanja. Neprespana noč.
Utrudili so se. –Vem.
Samo ne zaspite, možje.
Pomoč mora biti že na poti. Mora biti.
Vlasyuk?
Mikola!
Zaspal je. Zdaj je čas za odhod.
Poslušaj, podporočnik. –Želim, da vsi spoštujejo zakon.
Kaj?
Mislite, da ne vem,
kako me vsi preklinjajo in pljuvajo zaradi tega?
"Jebenti, kako si drzne. Nima vesti."
Vest je pri vsakem drugačna.
Vprašali ste me po družini.
Nikogar nimam.
Sem nekdanji brezdomec.
Na lasti koži sem izkusil, kako so me vam podobni,
z vestjo,
vedno poskušali še dodatno spraviti na tla.
Kaj, si odrasel z jezo na vsakogar? –Ne.
Toda država me je umila,
ogrela, me izobrazila.
Postavila me je za izvrševanje zakona.
Da poskrbim, da se nihče ne izogne kazni za kršenje.
In vseeno mi je, kaj si mislijo o meni.
Se ti ne zdi, da ste ta novi zakon odredili na zverinski način?
Vsem lomite hrbet.
Vsa oblast je na vas!
Lahko usmrtite, lahko oprostite.
Vedel si, da ne smeš jemati letakov!
Zakaj si ga vzel? Prekršil si zakon.
Vseeno je, če prekleto umrem.
Saj bi tako samo prekril neko truplo z mojim.
Zakon je enak za vse! –Potem mi povej.
Po kakšnem zakonu te zdaj vlečem?
Samoumevno, ne?
Zakon.
Po zakonu moramo vsi goreti v peklenskem ognju.
Ampak tja gor?
Samo po milosti božje volje lahko gremo tja.
Vanyatka.
Mislil sem, da sem te izgubil. Daj mi to.
Kako ste, bratje?
Vse je v redu, nadporočnik. –Sedite.
Vse je nared, nadporočnik. Pripravljeni bomo šli nad Nemce.
Vidim, da ste pripravljeni. Samo ne dremajte, bratje.
Solovyov!
Ja? –Kaj je sosed? –Ne mi spati. –Se bojiš?
Izdal si starca.
Takoj nehajmo, Kartsev!
Obračunal bi s tabo, pezde!
Samo poskusite ponoviti to!
Jaz? Saj nisem nič.
To ni bilo prav, Konstantin.
Saj bi tako našel tisti letak.
Tovariš nadporočnik? –Ja?
Koliko časa bomo še živeli?
Iskreno? Ne vem.
Do jutra bomo zagotovo živeli.
Potem vam lahko povem kratko zgodbo?
Nekoč je v Maryini Roshchi, v Moskvi, živel slavni tat,
Kostya Vitalev,
ki so ga klicali Vitalya.
Vsi so ga poznali, toda nihče ga ni mogel uloviti.
Nekega dne lanskega maja,
nedaleč od kinodvorane Uran,
je premožnemu meščanu ukradel denarnico.
S sošolcem sva bila priči temu.
Olezhik je vstal. Kostya pa je, kot vedno, zbežal.
Teden dni kasneje pa je bil Oleg z nožem zaboden v bok!
Čudežno je preživel!
Kaj mislite, tovariš nadporočnik?
Bi lahko bil vaš glasnik ta zloglasni tat?
Ki je na vsesovjetskem seznamu iskanih?
Ne gre za to, da nimam ukaza za umik.
In za to, da tista četa ne more zadržati vas brez okrepitev.
Gre za to, da bomo izgubili vse ljudi in orožje,
ki jih pošljemo tja.
Če pošljem, bo bataljon močno oslabljen.
Sprašuješ se, zakaj mora toliko mož umreti za Ovsyannikovo.
Lahko ti pojasnim.
Nisem zabodel tvojega prijatelja.
Mnogo takšnih dejanj se pripisuje nam.
Ampak oktobra 1941,
ko je v Moskvi zavladala panika,
da so Nemci pred vrati,
smo mi oropali nekaj zlatarn.
In takrat so nam bili za petami policisti.
Vsi so se razbežali, jaz pa sem še malo ostal.
V Kulturnem domu Pyatiletka sem opazil nekaj prostovoljcev.
Pomešal sem se med njimi in enemu revežu snel dokumente.
Pogledam
in je tudi njemu ime Kostya.
Skril sem nekaj zlata in odšel na fronto,
z namenom da pobegnem.
Ne morete verjeti, možje. 4. mesec se že borim
in uživam.
Tovariš nadporočnik,
obračunajmo s pezdetom.
Dovolj, Basov. –Takoj obračunajmo s pezdetom!
Dovolj! –Tovariš nadporočnik, moramo obračunati z njim!
Dovolj, sem rekel!
Sploh ne vem, od kod to izvira.
Kaj pa?
Ta rek "obračunati".
"Obračunati". Beseda, ki so jo izumili.
Mar računamo z drvi? –Machikhin, si gluh?
Zločinec je.
In jaz, Vanya, tudi nisem bil vedno turistični računovodja.
Kaj pa si bil potem?
Profesor filozofije na Leningrajski akademiji.
Torej? Kaj je zdaj to?
Noč priznanj.
Prisedite, politkomisar.
Kako ti je ime?
Alexei.
Veš, Lyokha,
kako se tvoj otrok nasmehne, ko ga mama …
nahrani s svojo dojko?
Počasi ga odneseš k njegovi zibelki.
On pa samo mežika s svojimi očesi.
Želi ti povedati nekaj s svojimi tihimi ustnicami.
In nenadoma te zagleda
in se nasmehne.
Navsezadnje se Rusi ne smejimo veliko.
A ta otrok,
pogleda norega grobijana, kakršen si, in se ti nasmehne.
Preprosto tako.
Brez razloga.
Ne ve, kdo si ti.
Njemu je tako vseeno,
če si nekoga rešil …
Ali pa ubil.
Tisti nasmeh je
kot nekakšen krst.
Zakaj pa?
Ker ti oprosti vseh grehov,
sinko.
Nemci!
Povejte, Machikhin,
za kaj ste odgovorni v svojem življenju?
Pred revolucijo ste zbežali v vas
in tam vodili evidence o zadevah in usodah drugih ljudi.
A kot ste rekli, ste si že sami zasrali življenje.
Kaj? Ste se zaradi bojazni pred "obračunom" skrili kot podgana?
Ljubim Rusijo.
Odšel sem jo branit, čim me je potrebovala!
Ne Rusijo, Sovjetsko zvezo. –Pa kakšno Zvezo?
Zvezo? Koliko let je stara S. zveza?
Rusija nikamor ni odšla. Obstaja že tisoč let in še bo!
Zakaj se tako obnašamo drug do drugega?
Odšel sem branit domovino.
Vsi so se prijavili, jaz tudi.
In pošljejo nam častnika posebnega oddelka s pomočnikom.
Kaj pa hrana?
Nihče ni niti pomislil, da bi nam jo prinesel.
Čeprav nismo jedli že skoraj en dan!
Moram priznat, Nemci se znajo boriti.
Poglej, celo Evropo so zavzeli, pa se niso niti utrudili.
Če jih želimo premagati,
jim moramo dati vedeti, da se ne znamo samo umikati.
Znamo stati do smrti!
Se ne sprašujete, kje so vsi prebivalci te vasi?
Tukaj jih ni. Lahko bi jih ubili, pa so jih odpeljali stran od boja.
Zakaj so sovražnikovi odnosi do nas boljši kot od nas samih?
S puškami jim grozijo, da delajo v njihovih taboriščih!
Prenehaj.
Basov.
Pridi sem.
Kostya, zaman si se ga usmilil. –Vanya, nehaj.
Basov!
Rekel sem …
Rekel sem, Vanya, da nehaš.
Oprostite mi.
Prej bi vam moral že povedati.
Tako pač je.
Kaj želite?
Pridi, ti pokažem, kaj so storili z vaščani.
Vstani.
Sranje!
Še nekaj, stotnik.
Ali ne razumeš, da če nas Nemci premagajo,
ne bodo nikogar pustili živega.
Okoli dvesto jih je.
Celotna vas.
Bog pomagaj!
Mojbog, koliko otrok je tu.
Torej, tako se greste vi.
Nemci! Bratje!
Nemci!
Požri! Našo zemljo hočete?
Požri!
Bratje! Obkoljeni smo s fašisti!
Ne spite, tovariši!
Pobijte barabe!
Vidva …
Tovariš podpolkovnik.
Kaj je, poročnik? –Nemci,
začeli so z napadom na Ovsyannikovo.
Naj vsi pripravijo, stotnik.
Nikoli ne veš.
Nemec bo iz vasi izbil četo in nas takoj poteptal.
Torej naj vsi vstanejo. –Razumem.
Z mano. –Razumem.
Umik!
Vsi se umaknite v vas!
Vasya! Granate!
Daj puško!
Hitro!
Seryoga! Mitraljez!
Kaj se dogaja?
Tovariš nadporočnik, Nemci so nas obkolili!
Oganesyana so ubili!
Umik! Umaknimo se nazaj v jarke!
Ne zapravljamo streliva!
Umaknimo se nazaj v jarke! Hitro! –Tovariš nadporočnik!
Umik!
No, zmanjkalo.
Očitno sva pristala za bojno črtov Švabov.
Niti streljali niso na naju.
Verjetno se niso zavedali, kdo je kje.
Pojdi, vojak.
Pojdi, sem rekel. –Kaj?
Kaj je zdaj to? Še vedno sem aretiran.
Odidi. Odplačal si že za svoje zločine.
Jaz jih bom zadržal.
Govorila in govorila sva,
pa ti bedak še vedno ne razumeš?
Vstani!
Dajva.
Vidva, tu sem!
Mikola!
Pomagaj! –Tovariš poročnik.
Razpršite se po jarku!
Razdelite si granate in postavite obod!
Mitraljeze po bokih!
Basov! Vanya.
Steci po jarku.
Preštej, koliko nas je še živih.
Častniki voda, z mano!
Komandir!
Nikar ne pozabite name.
Požgal sem kolibe, da Švabi ne bodo neopazni.
Mislil sem, da so te ubili.
Načakal se boš, Vanyatka.
Gavryushkin, Fokin! Za mano!
Kje je Machikhin? Kje je Somov?
Filozof je živ.
Pionirčka pa nisem videl.
Razpršite se!
Za mitraljeze!
Gospod častnik, ukazujete nadaljevanje napada?
Ne. Kapo dol tem Rusom.
Izgubili smo preveč ljudi.
In od te vasi tako ali tako ni ničesar več.
Povlecite minomete in napolnite te jarke z minami.
Sporočite, ko ste pripravljeni na streljanje.
Razumem.
Stoj!
Vstani!
Hitro!
Ne streljajte!
Tu imam prepustnico!
Ne streljajte!
Tu imam prepustnico.
Ne streljajte.
Glejte, letak imam.
Ne streljajte.
Komunist je!
Častnik posebnega oddelka.
Ne streljajte. Imam prepustnico.
Kaj? O čem govorite?
Prepustnico imam.
Ne streljajte.
Ubij ga.
O čem govorite? Prepustnico imam.
Ne streljajte.
Želiš živeti?
Prepustnico imam. –Streljaj!
Hitro!
Zakaj se smejiš?
Zakaj se?
Ustreli!
Zakaj se …
Sranje! –Te svinje so vse iste.
Nič takšnega.
Na koncu jih bomo naučili,
da se pobijejo med sabo.
Za mano!
Čemu skrivati greh?
Pretentali so nas in je šlo vse k vragu.
In zame je fašistični načrt propadel.
Zato ker jih je Rykov s polja napadel z mitraljezom
in nas prebudil z vpitjem.
Zakaj Rykov?
Mogoče je bil starec? –Ne verjamem.
Če ne bi bilo tistega z mitraljezom, bi na zdaj že vse zdrobili kot zelje.
K vragu z njimi, ne z zeljem.
Kaj? –Kdo zdaj tam hodi?
Poglej, ni to tvoj sosed?
Tovariš nadporočnik, dovoljenje za govor?
Nemci nas ne načrtujejo napasti.
Odločili so se, da bodo naše jarke napolnili z minometi.
Ponovi to.
Signal za napad je rdeča raketa.
Boj je utihnil.
Prepozni smo.
Ne skrbi.
Zdaj je tiho,
vendar se šele začenja.
Pa koga vi poslušate?
Še ena ura ni minila, odkar je hvalil Nemce.
Prisežem.
Slišal sem nemškega častnika ukazati,
naj se jarke zravna z zemljo.
Govorim nemško.
Če je temu res tako,
nas bodo vsak čas napadli z minometi.
In čez pol ure, kdorkoli bo preživel,
ne bo mogel obraniti napada.
Kar pomeni …
Če ostanemo tu,
nas bodo Švabi poklali brez lastnih žrtev.
Ukazi poveljstva so, da zadržimo Ovsyannikovo.
Če odidemo, kljubujemo ukazu. –Vanya?
Koliko nas je še ostalo? –Dvaintrideset.
Ne moremo se umakniti, komandir.
Tako je, ne moremo.
Toda pripravljen sem dati vaše in svoje življenje,
če v zameno vzamemo tudi Švabe!
Ampak da bi zaman
svojo četo spravil v grob, ne bom dovolil.
In poslednji ukaz bo moj!
Politkomisar Zorin! –Tukaj.
Vodnik Lavrov!
Tukaj.
Preostanek čete odpeljita nazaj k štabu.
Jaz, Basov in Kartsev,
bomo ostali in krili vaš umik.
Preverili bomo, če nam je Somov lagal.
Naj potem ostanem tudi jaz. –Jaz bi tudi ostal, komandir.
Jaz, Basov in Kartsev.
Ostalim ukazujem umik.
Hitro pripravite vse!
Dajmo!
Gospod častnik, minometi so pripravljeni za streljanje.
Dobro.
Pohitite, Efim Zorin.
Srečno, nadporočnik.
Tovariš nadporočnik,
poglejte, kaj je ta baraba skrivala.
Ni slabo.
Poživi te.
Žgejo. –Cigare pač.
Komandir.
Vi nazdravite.
No, kot prvo,
hvala, ker sta z mano, brata.
Kot drugo pa,
če Somov ni lagal
in je to res naš poslednji boj,
je tako vseeno.
Na zmago.
Če bi poznal prihodnost, bi bil zdaj že v Sočiju.
Na srečo in zmago.
Jaz nimam obžalovanj.
Mamo bi objel.
Obljubil sem ji, da se bom vrnil.
Grajala bi me.
Na zmago.
Mladič je govoril resnico.
Ogenj!
Mati Božja.
Dajte, Semonov! –Ne ustavljajte se, tovariši!
O tem sva … –Govorila.
Vanya!
Zmanjkalo mi je streliva!
Strelivo!
Tudi meni je zmanjkalo!
Basova so ubili!
Videl sem!
Vsak čas bodo nad naju poslali novo pošiljko.
Našim je zagotovo že uspelo.
Mogoče bi lahko šla tudi midva?
Pa poskusiva.
Daj.
Misliš, da kaj manj razumem, kaj se dogaja v Ovsyannikovu?
Tovariš podpolkovnik, dovoljenje za govor?
Četa komandirja iz Ovsyannikova je tu.
Pozor!
Tovariš podpolkovnik.
Poročaj. Čemu si jim predal vas?
Kljuboval si ukazu.
Nič nisem kljuboval.
Zadele so nas mine.
Zdaj pa me poslušaj.
Tebi
in tvoji četi
dajem še zadnjo priložnost,
da se odrešite s krvjo.
Ukazujem vam,
da takoj preženete Nemce
in nam povrnite Ovsyannikovo!
Vrnite se! Jasno?
Vasi trenutno ni mogoče zavzeti.
Ljudje so izčrpani do onemoglosti.
Pošiljate jih v gotovo in nesmiselno smrt.
Komandir, pridi.
Poglej.
Iz dneva v dan se s te smeri pripravlja splošna ofenziva.
Nam pa je zastavljeno,
da potegnemo vse sovražne sile nase,
kot da postavljamo nekakšno mostišče za glavni napad.
Nemci morajo verjeti, da se bo tu odvila ofenziva.
Zato pa boš ti odšel
in spet zavzel Ovsyannikovo.
Rešil si svoje može.
In zdaj imate prednost.
Bili ste že tam, poznate vse zgradbe.
In kar je najpomembneje,
Nemci nikakor ne pričakujejo, da se boste vrnili.
A se boste vrnili,
ker ti zmoreš to.
Pomemben je dejavnik presenečenja.
Moji možje so še komaj živi.
Potrebujemo topove.
Zapolnil bom tvojo četo.
In lahko vzamete še topove.
Ampak vas …
Mora se jo zavzeti. Razumeš?
Razumem.
Dovoljenje za odhod?
Pojdi, sin.
Bitke za Ržev so imele pomemben strateški pomen
za uničujočo zmago nad fašisti pri Stalingradu
in so odločilno spremenile potek druge svetovne vojne.
Marca 1943 so bili Nemci izgnani z mostišča Ržev.
Frontno črto so premaknili za več kot 150 km južneje proti Nemčiji.
Preprečena je bila dolgo pričakovana okrepitev Nemcev pri Stalingradu.
Prevod: denycare
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija